J.D. VANCE

Hillbillyens klagesang

En biografi om en familie og en kultur i krise

Oversatt av Inger Sverreson Holmes

J.D. VANCE

Hillbillyens klagesang

En biografi om en familie og en kultur i krise

Oversatt av Inger Sverreson Holmes

Til hillbillyene Mamaw og Papaw – livvaktene mine

Innledning

Jeg heter J.D. Vance, og jeg tror jeg bør begynne med en innrømmelse: Det at boka du nå holder i hendene, finnes, virker temmelig absurd på meg. På omslaget står det skrevet at dette er en biografi, men jeg er trettien år gammel, og skal være den første til å vedgå at jeg ikke har begått noen bragder i livet, i det minste ikke på det nivået at en fremmed betaler for å lese om dem. Det tøffeste jeg har gjort, i det minste på papiret, er å ta avgangseksamen ved Yale Law School, noe tretten år gamle J.D. Vance ville ansett som latterlig. Men omtrent to hundre personer gjør det samme hvert år, og de fleste av disse livene vil det neppe være så veldig interessant å lese om. Jeg er ikke senator, guvernør eller tidligere minister. Jeg har ikke startet en milliardbedrift eller en ideell organisasjon som har forandret verden. Jeg har en god jobb, et lykkelig ekteskap, et hyggelig hjem og to livlige hunder.

Jeg har altså ikke skrevet denne boka fordi jeg har oppnådd noe ekstraordinært. Jeg har skrevet den fordi jeg har oppnådd noe ganske ordinært, men som ikke så mange av dem som vokser opp som meg, får oppleve. Du skjønner, jeg vokste opp i fattigdom, i rustbeltet, i en stålindustriby i Ohio der jobber har forsvunnet og håp svunnet hen så lenge jeg kan huske. Jeg har, for å si det mildt, et komplisert forhold til foreldrene mine. Den ene av dem har slitt med rusavhengighet gjennom nesten hele mitt liv. Ingen av besteforeldrene mine, som jeg vokste opp hos, fullførte high school, og bare noen få fra storfamilien rundt meg kom så langt som til college. Statistikken sier at barn som meg går en lite lovende fremtid i møte – at om de er heldige, klarer de å unngå et liv på trygd, og at om de er mindre heldige, vil de dø av en overdose heroin, som så mange har gjort i min lille hjemby bare i løpet av det siste året.

Jeg var et av disse barna med en lite lovende fremtid. Det var bare så vidt jeg kom meg gjennom high school. Jeg ga meg nesten over til det dype sinnet og hatet som alle rundt meg bærer på. I dag ser folk på meg, på jobben min og eksamenspapirene fra et av landets toppuniversiteter og tror at jeg er et eller annet slags geni, at bare et helt eksepsjonelt menneske kunne ha kommet seg dit jeg er i dag. Ikke for å si noe stygt om noen av dem, men slike teorier holder ikke mål. Uansett hvilke evner jeg måtte ha, gikk jeg nesten til grunne før en håndfull gode mennesker reddet meg.

Det er den sanne historien om livet mitt, og det er grunnen til at jeg har skrevet denne boka. Jeg vil at leserne skal vite hvordan det føles nesten å gi opp håpet for eget liv, og hvorfor man havner der. Jeg vil at folk skal forstå hva som foregår i de fattiges liv og den psykologiske effekten åndelig og materiell fattigdom har på barna deres. Jeg vil at folk skal forstå den amerikanske drømmen slik min familie og jeg møtte den. Jeg vil at folk skal forstå hvordan en klassereise oppleves. Og jeg vil at folk skal forstå noe jeg selv først nylig har forstått: at for dem av oss som er heldige nok til å leve i den amerikanske drømmen, vil demonene fra tilværelsen vi har forlatt, fortsette å jage oss.

En etnisk komponent lurer i bakgrunnen av historien min. I vårt rasebevisste samfunn strekker ofte ikke vokabularet vårt seg lenger enn til hudfarge – «svarte», «asiater», «de privilegerte hvite». Iblant er disse brede kategoriene nyttige, men for å forstå min historie må du gå mer i detalj. Jeg er kanskje hvit, men jeg identifiserer meg ikke med de hvite anglosaksiske protestantene nordøst i landet. I stedet identifiserer jeg meg med de mange millionene hvite arbeiderklasseamerikanere med skotsk eller irsk opprinnelse, som ikke har fullført college. For dem er det fattigdom som er familietradisjonen – forfedrene deres var dagarbeidere i slaveøkonomien i sør, etter det var de leilendinger, så gruvearbeidere, så igjen maskinarbeidere og i nyere tid fabrikkarbeidere. Amerikanerne kaller dem hillbillyer, rednecks eller white trash. Jeg kaller dem naboer, venner og familie.

De irsk-skotske er en av de mest særegne undergruppene i Amerika. Slik er de beskrevet av en observatør: «På min reise gjennom Amerika har de irsk-skotske kontinuerlig forbauset meg som den uten sammenligning mest hardnakkede og uforanderlige regionale subkulturen i landet. Deres familiestrukturer, religion, politikk og sosiale liv er fremdeles uforandret sammenlignet med den omfattende erosjonen av tradisjoner som har forekommet så godt som alle andre steder.» [1] Med denne karakteristiske oppslutningen om kulturtradisjoner følger en rekke gode egenskaper – sterk lojalitet og tilknytning til familie og fedreland – men også mange dårlige. Vi liker ikke fremmede eller folk som er annerledes enn oss, om forskjellen viser seg i hvordan de ser ut, opptrer eller, viktigst av alt, snakker. For å forstå meg må du forstå at jeg innerst inne er en irsk-skotsk hillbilly.

Hvis etnisk tilhørighet er den ene siden av saken, er geografi den andre. Da den første bølgen av irsk-skotske immigranter ankom den nye verden på 1700-tallet, ble de trukket mot Appalachene. Området er riktignok enormt – det strekker seg fra Alabama og Georgia i sør til Ohio og deler av New York i nord – men kulturen innenfor Appalachia er påfallende lik. Familien min, som er fra åsene øst i Kentucky, betegner seg selv som hillbillyer, mens Hank Williams jr. – som ble født i Louisiana og bodde i Alabama – også ser seg som en av dem i sin hyllest til det hvite bondelandet i «A Country Boy Can Survive». Det var Greater Appalachias politiske retningsendring fra demokratisk til republikansk som omdefinerte den amerikanske politikken etter Nixon. Og det er i Greater Appalachia at den hvite arbeiderklassens fremtid synes å være på sitt mørkeste. Fra lav sosial mobilitet til fattigdom til skilsmisser og rusavhengighet – hjemstedet mitt er elendighetens navle.

Derfor er det ikke overraskende at vi er en pessimistisk gjeng. Det som er mer påfallende, er at undersøkelser viser at den hvite arbeiderklassen er den mest pessimistiske gruppen i Amerika. Mer pessimistisk enn de latinamerikanske immigrantene, som i mange tilfeller lever i kolossal fattigdom. Mer pessimistisk enn svarte amerikanere, som fortsatt ligger langt bak de hvite når det gjelder utsikten til materielle goder. Selv om virkeligheten gir rom for en viss grad av kynisme, må det dreie seg om noe mer enn det når hillbillyer, som meg, har mer negative forventninger til fremtiden enn mange andre grupper – der mange har det klart verre enn oss.

Og det stemmer absolutt. Vi er mer sosialt isolert enn noen gang før, og vi viderefører denne isolasjonen til barna våre. Religionen vår har endret seg – den er bygd rundt kirker som hviler tungt på emosjonell retorikk, men som tar lett på den typen sosial støtte som er nødvendig for å hjelpe fattige barn til å klare seg bra. Mange av oss har ramlet ut av arbeidslivet eller har valgt ikke å flytte til et annet sted med bedre muligheter. Mennene våre lider av en besynderlig maskulinitetskrise, slik at noen av de karaktertrekkene vår kultur innprenter i oss, gjør det vanskelig å lykkes i en verden i endring.

Når jeg snakker om mitt samfunns sørgelige forfatning, hører jeg ofte en forklaring som lyder omtrent slik: «Selvfølgelig har fremtidsutsiktene blitt dårligere for den hvite arbeiderklassen, J.D., men nå ser du bare høna, ikke egget.» De skiller seg oftere, gifter seg sjeldnere og kjenner seg mindre lykkelige fordi de har svekkede økonomiske muligheter. Om de bare hadde bedre tilgang til jobber, ville det også ha virket positivt inn på de andre områdene av livet.»

En gang delte jeg også dette synet, og jeg ønsket desperat å tro på det da jeg var ung. Det virker fornuftig. Det er belastende ikke å ha en jobb. Ikke å ha nok penger til å leve av er enda mer belastende. Ettersom industrien har forsvunnet fra produksjonssentrene i Midtvesten, har den hvite arbeiderklassen mistet både sin økonomiske trygghet og den stabile tilværelsen i hjem og familie som følger med.

Det kan være tøft å lære av erfaringer, men de har lært meg at denne forklaringen om økonomisk utrygghet på sitt beste er ufullstendig. For få år siden, sommeren før jeg begynte på jusstudiene ved Yale, var jeg på jakt etter heltidsjobb for å finansiere flyttingen til New Haven i Connecticut. En venn av familien tilbød meg å jobbe hos ham, i et middels stort distribusjonsfirma for gulvfliser nær hjembyen min. Gulvfliser er ekstremt tunge: Hver av dem veier fra 1,5 til 2,5 kilo, og vanligvis er de pakket i esker på åtte til tolv fliser. Størsteparten av jobben besto i å løfte gulvflisene over på en pall og gjøre denne pallen klar til forsendelse. Det var ikke lett, men jeg fikk tretten dollar i timen. Penger jeg trengte. Så jeg takket ja til jobben og tok på meg så mange overtidsskift og ekstratimer jeg bare kunne.

Firmaet hadde rundt tolv ansatte, og de fleste hadde vært der i mange år. En av fyrene hadde to fulltidsjobber, men ikke fordi han måtte. Den andre jobben, i flisbedriften, gjorde det mulig å oppfylle drømmen om å fly. Tretten dollar i timen var gode penger for en enslig fyr i hjembyen vår – en grei leilighet koster rundt fem hundre dollar i måneden – og flisbedriften ga jevnlige lønnsøkninger. Alle som hadde jobbet der noen år, fikk minst seksten dollar i timen, i økonomiske nedgangstider, noe som ga dem en årsinntekt på trettito tusen – godt over fattigdomsgrensen til og med for en familie. På tross av denne relativt stabile situasjonen var det ikke mulig for lederne å finne en fast ansatt til min stilling. I løpet av min tid på lageret jobbet det tre andre der. Jeg, som var tjueseks år, var den desidert eldste.

En av dem, la oss kalle ham Bob, begynte bare noen måneder før meg. Bob var nitten år og hadde en kjæreste som var gravid. Sjefen var snill og ville også gi kjæresten en jobb. Hun skulle passe telefonen på kontoret. Begge var ekstremt dårlige til å jobbe. Kjæresten møtte bare opp to av tre dager, og hun sa aldri fra om at hun ble borte. Gjentatte ganger fikk hun advarsler om at atferden måtte endres, og hun holdt ikke ut i stillingen i mer enn et par måneder. Bobs fravær lå på omtrent én dag per uke, og han kom bestandig for sent. På toppen av det hele tok han seg ofte tre eller fire pauser på toalettet hver dag, som hver varte i over en halv time. Det ble så ille at en av de andre ansatte og jeg gjorde det til en lek. Hver gang han gikk inn på toalettet, tok vi tiden og ropte de største milepælene ut over lageret: «Trettifem minutter!» «Tre kvarter!» «Én time!»

Til slutt fikk også Bob sparken. Det fikk ham til å rase mot sjefen: «Hvordan kunne du gjøre dette mot meg? Vet du ikke at kjæresten min er gravid?» Og han var ikke alene. Minst to andre, blant dem Bobs fetter, mistet jobben eller sluttet i løpet av den korte perioden jeg jobbet på flislageret.

Man kan ikke ignorere disse historiene når man snakker om å ha like muligheter. Nobelprisbelønte økonomer bekymrer seg over forfallet i det industrielle Midtvesten og uthulingen av den økonomiske kjernen hos den hvite arbeiderklassen. Det de mener, er at fabrikkjobbene er satt ut til utlandet, og at det er vanskeligere for folk uten college-utdanning å få middelklassejobber. Greit nok, det bekymrer meg også. Men denne boka handler om noe annet: Hva skjer med livet til virkelige mennesker når industriøkonomien forsvinner? Det dreier seg om å reagere på dårlige forhold på verst mulig måte. Det dreier seg om en kultur som i stadig større grad oppmuntrer til sosial oppløsning i stedet for å motvirke det.

Problemene jeg la merke til ved flislageret, stikker langt dypere enn makroøkonomiske tendenser og politikk. For mange unge mennesker er immune mot hardt arbeid. Det er umulig å besette bra jobber over tid. Og en ung mann med alle grunner til å jobbe – et snarlig bryllup og et nytt lite barn å forsørge – forkaster skjødesløst en trygg jobb med bra helseforsikring. Mer bekymringsverdig var det at han da det hele var over, opplevde at det var begått en urett mot ham. Her ser vi en manglende forståelse av egen medvirkning – en følelse av å ha lite kontroll over eget liv og vilje til å skylde på alle andre enn seg selv. Det står i kontrast til det større økonomiske landskapet i det moderne USA.

Legg merke til at selv om jeg fokuserer på den folkegruppen jeg kjenner – den hvite arbeiderklassen med tilknytning til Appalachia – påstår jeg ikke at vi fortjener mer medfølelse enn andre folkegrupper. Dette er ikke en beretning om hvorfor de hvite har mer å klage over enn de svarte, eller en hvilken som helst annen gruppe. Når det er sagt, håper jeg at leserne av denne boka vil få en slags forståelse av hvordan klasse og familie påvirker de fattige, uten at synspunktene deres filtreres gjennom et raseprisme. Hos mange analytikere fremkaller begreper som «trygdesnylter» urettvist bilder av en doven svart mor på trygd. Leserne av denne boka forstår raskt at det er lite sammenheng mellom slike bilder og mine argumenter: Jeg har kjent mange trygdesnyltere; noen var naboene mine, og alle var hvite.

Denne boka er ikke en akademisk studie. I de siste årene har William Julius Wilson, Charles Murray, Robert Putnam og Raj Chetty utgitt overbevisende og grundig forskning som viser at mulighetene for sosial mobilitet begynte å avta i 1970-årene og egentlig aldri bedret seg igjen, at noen regioner er mye hardere rammet enn andre (sjokk: Appalachia og rustbeltet skårer lavt), og at mange av fenomenene jeg har opplevd i eget liv, kan finnes igjen i hele dette samfunnet. Jeg henger meg kanskje opp i bare noen få av konklusjonene, men de har påvist på en overbevisende måte at USA har et problem. Selv om jeg kommer til å bruke dataene, og selv om jeg noen ganger støtter meg på akademiske studier for å understreke et poeng, er ikke hovedmålet mitt å overbevise dere om et dokumentert problem. Hovedmålet mitt er å fortelle en sann historie om hvordan dette problemet oppleves når du blir født med det som en kvernstein rundt halsen.

Jeg kan ikke fortelle denne historien uten å fortelle om alle de menneskene som har vært med på å forme mitt liv. Derfor består ikke denne boka bare av mine personlige memoarer, men også familiens – en fortelling om muligheter og fremgang sett gjennom øynene til en gruppe hillbillyer fra Appalachia. For to generasjoner siden var besteforeldrene mine lutfattige og forelsket. De giftet seg og flyttet nordover i håp om å flykte fra den dype fattigdommen rundt seg. Barnebarnet deres (meg) fikk ta eksamen ved et av de beste universitetene i verden. Det er kortversjonen. Den lange versjonen finner du i resten av boka.

Selv om jeg har forandret på enkelte navn for å beskytte andres privatliv, er denne fortellingen et nøyaktig portrett av den verden jeg har opplevd, slik jeg ser og husker den. Ingen av personene er oppdiktet, og jeg har ikke tatt narrative snarveier. Der det er mulig, har jeg understøttet informasjonen med dokumentasjon – meldingsbøker, håndskrevne brev, notater på baksiden av fotografier – men fortellingen er like feilbarlig som den menneskelige hukommelse. Da jeg ba søsteren min om å lese gjennom et tidlig utkast, ble vi sittende og diskutere i en halvtime om en hendelse hun mente jeg hadde forskjøvet kronologisk. Jeg har likevel latt min versjon stå, ikke fordi jeg tror søsteren min husker feil (jeg tror faktisk hun husker bedre enn meg), men fordi jeg mener det er noe å lære av hvordan jeg har sortert hendelsene i eget hode.

Jeg er heller ikke noen objektiv observatør. Nesten alle du får lese om, har store mangler. Noen har forsøkt å myrde andre mennesker, enkelte klarte det. Noen har begått overgrep mot barna sine, fysisk eller psykisk. Mange har vært rusmisbrukere (og er det fortsatt). Men jeg elsker disse menneskene, også dem som jeg unngår å snakke med av hensyn til min egen psykiske helse. Og hvis du sitter igjen med et inntrykk av at det finnes dårlige mennesker i livet mitt, beklager jeg det, både overfor deg og overfor dem jeg har skildret. For det finnes ingen kjeltringer i denne fortellingen. Det finnes bare en lurvete gjeng med hillbillyer som har strevd med å finne veien – både for sin egen skyld og, gudskjelov, for min.

Kapittel 1

Som de fleste små barn lærte jeg meg adressen min utenat, så jeg kunne be en voksen følge meg hjem hvis jeg skulle gå meg bort. Da barnehagelæreren spurte hvor jeg bodde, kunne jeg ramse opp hele adressen uten å blunke, selv om moren min byttet adresse ofte, av grunner jeg aldri forsto som barn. Likevel skilte jeg alltid mellom «adressen min» og «hjemmet mitt». Adressen var der jeg oppholdt meg mesteparten av tiden sammen med moren og søsteren min, hvor nå enn det måtte være. Men hjemmet mitt var alltid det samme: huset til oldemor, i et dalsøkk i Jackson i Kentucky.

Jackson er en liten by med omtrent seks tusen innbyggere, som ligger i hjertet av Kentuckys kullområde, i sørøst. Å kalle den en by er kanskje å ta litt i. Det finnes et tinghus, noen få spisesteder – for det meste gatekjøkkener – og noen få andre utsalg og butikker. De fleste her bor i åsene rundt Kentucky Highway 15, i husvognparker, i sosialboliger og på småbruk, som det småbruket der mine kjæreste barndomsminner utspilte seg.

Folk fra Jackson hilser på alle, de dropper villig planene sine for å hjelpe en fremmed med å grave bilen ut av snøen, og de stanser bilen – uten unntak – og stiller seg ærbødig langs veien når et begravelsesfølge kjører forbi. Det var sistnevnte praksis som fikk meg til å forstå at det er noe spesielt med Jackson og dem som bor her. «Hvorfor», spurte jeg bestemor – som vi alle kalte for Mamaw – «stanser alle for følget etter begravelsesbilen?» «Det, vennen min, er fordi vi er fra heiene, vi er ʻhill people’, og vi viser respekt for våre døde.»

Besteforeldrene mine reiste fra Jackson sent i 1940-årene og stiftet familie i Middletown i Ohio, der jeg vokste opp, men helt til jeg var tolv år, var jeg hjemme i Jackson hele sommeren, og også mange andre ganger om året. Jeg kom på besøk sammen med Mamaw, som ville besøke venner og familie, i vissheten om at tiden var i ferd med å forkorte lista hennes over de menneskene hun likte best. Og etter som tiden gikk, ble den største grunnen til reisene våre å ta vare på Mamaws mor, som vi kalte Mamaw Blanton (for å skille henne fra Mamaw, selv om det kanskje også bidro til forvirring). Vi bodde hos Mamaw Blanton i huset der hun hadde bodd siden før mannen hennes reiste ut for å slåss mot japanerne i Stillehavet.

Mamaw Blantons hus var det beste stedet i hele verden, selv om det hverken var stort eller luksuriøst. I huset var det tre soverom. Foran huset var det bygd en liten veranda med en hagehuske, og en stor gårdsplass strakte seg bort mot en fjellknaus på den ene siden og en høyde på den andre. Selv om Mamaw Blanton eide tomten sin, besto den mest i ubeboelig kratt. Noen bakgård å snakke om fantes det ikke, men en vakker åsside med steiner og trær. Og så var det dalsøkket, og bekken som rant gjennom; det var bakgård nok. Alle barna sov på ett rom ovenpå. Det var som en militærkaserne med ti–tolv senger, og der lekte jeg med søskenbarna mine til langt på natt, eller til vår irriterte bestemor skremte oss til å sove.

Fjelltraktene rundt var et paradis for barn, og mye av tiden min ble brukt på å terrorisere faunaen i Appalachene. Ingen skilpadder, slanger, frosker, fisker eller ekorn var trygge. Sammen med søskenbarna mine sprang jeg rundt, uten å merke den konstante fattigdommen eller Mamaw Blantons svekkede helse.

På et dypere plan var Jackson det ene stedet som tilhørte meg, søsteren min og Mamaw. Jeg elsket Ohio, men det var fullt av vonde minner. I Jackson var jeg barnebarnet til den tøffeste kvinnen alle hadde hørt om og den dyktigste mekanikeren i byen. I Ohio var jeg den forlatte sønnen til en mann jeg knapt kjente og en kvinne jeg skulle ønske jeg ikke kjente. Mamma kom bare til Kentucky til det årlige familietreffet eller en sjelden begravelse, og når hun kom, sørget Mamaw for at hun ikke tok med seg noe av hverdagsdramaet sitt. I Jackson fikk hun ikke lov til å skrike, ikke lov til å slåss, ikke lov til å banke opp søsteren min, og særlig var det «manneforbud», som Mamaw kalte det. Mamaw hatet alle mammas kjærlighetseskapader og ville ikke la noen av mennene komme til Kentucky.

I Ohio hadde jeg opparbeidet meg en egen evne til å navigere mellom de forskjellige farsfigurene. Sammen med Steve, som ga uttrykk for midtlivskrisen sin med en diger ørering, lot jeg som jeg syntes øreringer var tøft – i så stor grad at han fant det på sin plass å ta hull i mitt øre også. Sammen med Chip, politimann og alkoholiker, var øreringen min tegn på at jeg var «femi». Da lot jeg som jeg var tykkhudet og elsket politibiler. Sammen med Ken, en merkelig mann som fridde til mamma etter å ha kjent henne i tre dager, var jeg en snill bror for de to barna hans. Men ingenting av dette var egentlig sant. Jeg hatet øreringer, jeg hatet politibiler, og jeg visste at Kens barn ville forsvinne ut av livet mitt igjen i løpet av det neste året. I Kentucky trengte jeg ikke å late som jeg var noen andre enn meg selv, for de eneste mennene i livet mitt – bestemors brødre og svogere – kjente meg allerede. Ville jeg at de skulle være stolte over meg? Selvfølgelig ville jeg det, men ikke fordi jeg lot som jeg likte dem; jeg elsket dem oppriktig.

Den eldste og verste av Blanton-mennene var onkel Teaberry, med kallenavn etter yndlingssmaken sin på tyggegummi. Onkel Teaberry var, som sin far, i marinen under andre verdenskrig. Han døde da jeg var fire år, så jeg har bare to klare minner om ham. I det første løper jeg for livet, og Teaberry følger tett på med en springkniv og et løfte om at han skal mate hundene med det høyre øret mitt hvis han får tak i meg. Jeg kaster meg i armene til Mamaw Blanton, og den skrekkinngytende leken er over. Men jeg vet at jeg var glad i ham, for det andre jeg kan huske, er at jeg lagde så mye oppstuss fordi jeg ikke fikk lov til å besøke ham på dødsleiet at bestemor måtte ta på seg en sykehuskjortel og smugle meg inn, men jeg kan ikke huske at vi tok farvel.

Så var det onkel Pet. Onkel Pet var en høy mann med skarpt vidd og grov humor. Han var den av Blanton-gjengen som hadde størst økonomisk suksess, og han reiste tidlig hjemmefra for å starte en slags tømmer- og byggevirksomhet som ga ham nok penger til å kunne drive med veddeløpshester på fritiden. Han fremsto som den hyggeligste av mennene i familien, med en forretningsmanns glatte sjarm. Men sjarmen skjulte et voldsomt temperament. En gang en lastebilsjåfør leverte varer til en av onkel Pets bedrifter, ba han min gamle hillbilly-onkel om å losse bilen og kalte ham en «jævla horesønn». Onkel Pet tok kommentaren bokstavelig: «Når du sier det, kaller du min kjære gamle mor for en hore, så jeg må be deg om å ordlegge deg litt penere.» Da sjåføren – som gikk under navnet Big Red, på grunn av både størrelsen og hårfargen – gjentok fornærmelsen, gjorde onkel Pet det enhver rasjonell bedriftseier ville gjøre, han dro mannen ut av lastebilen, banket ham sanseløs og trakk en motorsag opp- og nedover kroppen hans. Big Red blødde nesten i hjel, ble kjørt i hui og hast til sykehuset og overlevde. Men onkel Pet slapp unna fengsel. Grunnen er nok at Big Red også var fra Appalachene og nektet å fortelle politiet om hendelsen eller gå til sak. Han visste hva det innebar å fornærme en annen manns mor.

Onkel David var kanskje den eneste av Mamaws brødre som ikke hadde så mye til overs for denne æreskulturen. Han var en gammel rebell med langt, flagrende hår og et enda lengre skjegg, som elsket det meste, bortsett fra regler, noe som kan forklare hvorfor han ikke forsøkte å snakke det bort da jeg fant en enorm marihuanaplante på gården hans. Sjokkert spurte jeg onkel David hva han tenkte å gjøre med dette ulovlige stoffet. Da hentet han fram litt sigarettpapir og en lighter og viste meg. Jeg var tolv. Jeg visste at hvis Mamaw noen gang fikk greie på det, ville hun drepe ham.

Dette fryktet jeg, for ifølge familiemytene hadde Mamaw nesten drept en mann. Da hun var omtrent tolv, kom Mamaw ut av huset og så to menn som holdt på å slepe familiens ku – en stor verdi i en verden uten innlagt vann – opp på lasteplanet av en bil. Hun løp inn igjen, rev tak i et gevær og fyrte av noen salver. En av mennene falt sammen – som resultat av et skudd i beinet – og den andre hev seg inn i lastebilen og tråkket på gassen. Den mislykkede tyven kunne bare så vidt krype av gårde, så Mamaw gikk bort til ham, løftet geværmunnstykket mot pannen hans og gjorde seg klar til å fullføre jobben. Heldigvis for mannen grep onkel Pet inn. Mamaws første sikre drap måtte utsettes til en annen dag.

Selv om jeg visste hvor skyteglad og sprø Mamaw var, syntes jeg det var vanskelig å tro på denne historien. Jeg spurte ut de andre familiemedlemmene, og omtrent halvparten av dem hadde aldri hørt fortellingen. Den delen jeg tror på, er at hun ville ha myrdet mannen hvis hun ikke hadde blitt stanset. Hun satte lojalitet foran alt, og ingen var mer illojal enn en som forrådte sin egen klasse. Hver gang noen stjal en sykkel utenfor huset vårt (tre ganger ifølge min telling) eller brøt seg inn i bilen hennes og stjal småpenger eller stjal en pakke fra trappa, erklærte hun som en kommanderende general at «når fattige stjeler fra fattige, har vi sunket så lavt det er mulig å komme. Livet er hardt nok som det er. Vi trenger for helvete ikke å gjøre det vanskeligere for hverandre».

Den yngste av alle Blanton-karene var onkel Gary. Han var familiens lillegutt og en av de nydeligste mennene jeg har kjent. Onkel Gary reiste tidlig hjemmefra og bygde opp en vellykket taktekkingsbedrift i Indiana. Han var en god ektemann og en enda bedre far, og sa bestandig til meg: «Vi er stolte av deg, gamle Jaydot», helt til jeg svulmet av stolthet. Han var min favoritt, den eneste av Blanton-brødrene som aldri truet meg med et spark i ræva eller et avskåret øre.

Bestemor hadde også to yngre søstre, Betty og Rose, som jeg var veldig glad i, men Blanton-mennene var jeg nærmest besatt av. Jeg satt sammen med dem og tryglet dem om å fortelle historiene sine igjen og igjen. Disse mennene var portvokterne til familiens muntlige tradisjon, og jeg var deres beste elev.

Det meste av denne tradisjonen egnet seg slett ikke for barns ører. Nesten alle historiene inneholdt den typen vold som bør medføre fengselsstraff. Mye dreide seg om hvordan fylket Jackson ligger i – Breathitt – fikk kallenavnet sitt, bokstavrimet «Bloody Breathitt». Det fantes mange forklaringer, men felles for dem alle var at det var en del ting innbyggerne i Breathitt mislikte sterkt, og de trengte ikke hjelp fra loven for å ordne opp i dem.

En av de gamle historiene om blodsutgytelser i Breathitt som ble fortalt oftest, var om en eldre mann fra byen som ble anklagd for å ha voldtatt en ung jente. Mamaw fortalte meg at dagen før han skulle i retten, ble han funnet med ansiktet ned i en innsjø i nærheten, med seksten kulehull i ryggen. Myndighetene etterforsket aldri mordet, og den eneste omtalen av hendelsen var å se på trykk i lokalavisen den morgenen liket hans ble funnet. Med en beundringsverdig kortfattet formulering rapporterte journalisten: «Mann funnet død. Det er mistanke om kriminelle handlinger.» «Mistanke om kriminelle handlinger?» brølte bestemor. «Det kan du ta deg faen på at det var. Bloody Breathitt tok hånd om den rakkeren.»

Og så var det den dagen da onkel Teaberry overhørte en ung mann ytre ønske om å «sette tennene i trusene hennes», med referanse til søsterens (min Mamaws) undertøy. Onkel Teaberry kjørte og hentet en av trusene til Mamaw og tvang den unge mannen – med kniv mot strupen – til å fortære plagget.

Noen vil kanskje trekke den slutningen at jeg kommer fra en ætt full av galninger. Men disse historiene fikk meg til å kjenne meg som om jeg tilhørte hillbilly-adelen. De var klassiske fortellinger om gode krefter mot onde, og mine folk var på riktig side. De var riktignok ytterliggående, men de drastiske handlingene hadde et formål – å forsvare søsterens ære eller sørge for at en kriminell betalte for sin forbrytelse. Blanton-mennene og søsteren deres, guttejenta som jeg kalte Mamaw, håndhevet hillbillyenes normer, og for meg virket det som den beste metoden.

På tross av alle dyder, eller kanskje på grunn av dem, led Blanton-mennene også av mange laster. Noen av dem etterlot seg en skare av forsømte barn, bedratte koner eller begge deler. Egentlig kjente jeg dem ikke så godt. Jeg traff dem bare på de store familietreffene eller i feriene. Likevel elsket og beundret jeg dem. En gang hørte jeg Mamaw si til moren sin at jeg var så glad i Blanton-mennene fordi så mange farsfigurer hadde kommet og gått i livet mitt, mens Blanton-mennene alltid var der. Det finnes nok absolutt en kjerne av sannhet i det. Men mer enn noe annet var Blanton-mannfolkene som en legemliggjøring av Kentuckys åser. Jeg var glad i dem fordi jeg var glad i Jackson.

Da jeg ble eldre, falmet besettelsen av disse mannfolkene til en mer alminnelig verdsettelse, samtidig som synet mitt på Jackson som et slags paradis også modnet. Jeg kommer alltid til å tenke på Jackson som hjemstedet mitt. Det er ufattelig vakkert. Når bladene gulner i oktober, ser det ut som om hver eneste høyde rundt byen står i flammer. Men trass i skjønnheten, og trass i alle de gode minnene, er Jackson et tøft sted. Jackson lærte meg at det å være hillbilly vanligvis er synonymt med å være fattig. Hos Mamaw Blanton spiste vi eggerøre, skinke, stekte poteter og kjeks til frokost, stekt sandwich med bologna-pølse til lunsj og bønnegryte med maisbrød til middag. Det var det mange familier i Jackson som ikke kunne, og det visste jeg, for etter som jeg ble eldre, kunne jeg høre de voksne snakke om de stakkars ungene i nabolaget som sultet, og om hvordan vi rundt dem kunne hjelpe. Mamaw skjermet meg for det verste ved Jackson, men før eller siden kommer sannheten for en dag.

På en tur til Jackson for ikke så lenge siden dro jeg innom det gamle huset til Mamaw Blanton, der tremenningen min Rick og familien hans bor nå. Vi snakket om alt som har forandret seg. «Det er så mye narkotika nå», sa Rick. «Og det virker ikke som noen er interessert i å jobbe lenger.» Jeg håpet at min barndoms dal skulle ha sluppet unna den verste utviklingen, så jeg ba guttene til Rick om å ta meg med på en liten rundtur. Overalt så jeg forferdelige utslag av fattigdom.

Noe var like hjerteskjærende som det var klisjépreget: falleferdige skur som var i ferd med å råtne bort, løshunder som tigget om mat og gamle møbler slengt utover i gresset. Noe av det var mer bekymringsverdig. På vei forbi et lite hus la jeg merke til noen skremte øyne som stirret på meg fra bak gardinene i et av soveromsvinduene. Nysgjerrigheten min ble vekket, og jeg måtte se nøyere etter. Ikke mindre enn åtte par øyne stirret på meg der innenfra, med en foruroligende kombinasjon av frykt og lengsel. På verandaen foran huset satt en tynn mann, ikke mer enn trettifem, som tydeligvis var sjef for husholdningen. Flere illsinte og underernærte hunder var lenket fast og beskyttet møblene som var strødd rundt på den golde gårdsplassen. Da jeg spurte Ricks sønn hva den unge faren levde av, fortalte han at mannen var arbeidsledig og stolt av det. «Men», la han til, «de er slemme, så vi prøver å unngå dem».

Det var kanskje et ekstremt eksempel, men det sier så mye om livet til folket fra åsene i Jackson. Nesten en tredel av befolkningen i Jackson lever i fattigdom, en andel som omfatter omtrent halvparten av alle barna. Da teller jeg ikke med det store flertallet jacksonianere som vipper opp og ned rundt fattigdomsgrensen. En epidemi av legemiddelavhengighet har grepet om seg. De offentlige skolene er så dårlige at staten Kentucky nylig tok over kontrollen. Likevel sender foreldrene barna sine til disse skolene, fordi de har lite penger. Det er alarmerende å se at fra high school går nesten ingen elever videre til college. Befolkningen har dårlig helse, og uten hjelp fra myndighetene står de uten behandling for selv de mest grunnleggende problemer. Men fordi de ikke vil fortelle om livet sitt og slippe andre til, av den enkle grunn at de ikke vil at andre skal dømme dem, ber de heller ikke om hjelp.

I 2009 viste ABC News en reportasje fra Appalachia, der de beskrev et fenomen som lokalt ble kalt «Mountain Dew-munn»: et smertefullt tannproblem hos små barn, som vanligvis forårsakes av for mye sukkerholdig leskedrikk, oppkalt etter en av disse. Reportasjen formidlet et vell av historier om barna i området som ofre for fattigdom og nød. Mange i området så den, men med sterk misbilligelse. Den jevne appalachierens reaksjon var: «Dette må være noe av det mest fornærmende jeg noen gang har hørt, og dere burde skamme dere. Det gjelder ABC også», skrev en kommentator på nett. En annen la til: «Dere burde skamme dere over å forsterke gamle og feilaktige stereotyper i stedet for å gi et mer dekkende bilde av Appalachia. Dette synspunktet deles av mange av dem jeg har snakket med som faktisk bor i disse byene og tettstedene.»

Dette visste jeg fordi kusinen min tydde til Facebook for å dempe kritikken – og hevdet at det ikke er håp om endring før man tør å innrømme regionens problemer. Amber er særdeles godt kvalifisert til å kommentere problemene i Appalachia. I motsetning til meg tilbrakte hun hele barndommen i Jackson. Hun var stjerneelev på high school og fulgte opp med college, den første i sin kjernefamilie som gikk der. Hun har førstehåndskjennskap til Jacksons aller verste fattigdom, og hun overvant den.

De sinte reaksjonene støttes av all forskning om amerikanerne i Appalachia. I en forskningsartikkel fra desember 2000 beskriver sosiologene Carol A. Markstrom, Sheila K. Marshall og Robin J. Tryon hvordan fornektelse og ønsketenkning fungerte som mestringsteknikker for tenåringene i området. De mener at hillbillyer fra tidlig alder lærer å takle ubehagelige sannheter ved å unngå dem eller ved å late som at det finnes bedre sannheter. Denne tendensen gjør deg kanskje psykisk robust, men den gjør det også vanskeligere å se seg selv med et ærlig blikk.

Vi har en tendens til å overdrive og underdrive, til å forherlige det som er bra og overse det som er dårlig i oss selv. Derfor reagerte innbyggerne i Appalachia så sterkt på et ærlig portrett av noen av sine aller fattigste. Det er grunnen til at jeg beundret Blanton-mennene så mye, og til at jeg tilbrakte de første atten årene av livet med å late som om hele verden hadde problemer, men ikke jeg.

Sannheten er tøff, og den tøffeste sannheten for hillbillyene er den de må fortelle om seg selv. Jackson er så absolutt full av verdens hyggeligste mennesker, men også av rusmisbrukere og minst én mann som tar seg tid til å produsere åtte barn, men ikke til å ta vare på dem. Stedet er uten tvil vakkert, men skjønnheten er skjult bak miljøavfall og søppel som ligger strødd rundt i naturen. Innbyggerne er arbeidsomme, bortsett fra alle dem som går på trygd og er lite interessert i ærlig arbeid. Jackson er, som Blanton-mennene, full av motsigelser.

Det har blitt så ille at da tanten min døde i fjor sommer, ville min fetter Mike umiddelbart selge huset hennes. «Jeg kan ikke bo der, og jeg kan ikke la det stå uten tilsyn», sa han. «De narkomane kommer til å endevende det.» Jackson har alltid vært fattig, men det var aldri et sted der man trengte å bekymre seg for å la barndomshjemmet stå ubebodd. Stedet jeg kaller hjem, har hatt en alarmerende utvikling.

Skulle jeg la meg friste til å tenke at disse problemene kun hører til i noen trange dalfører på bondelandet, trenger jeg bare å ta en rask kikk på mitt eget liv for å se at Jacksons forbannelse har blitt normalen. Gjennom den utstrakte migrasjonen fra de fattigste områdene av Appalachia til steder som Ohio, Michigan, Indiana, Pennsylvania og Illinois har hillbillyverdiene blitt med på lasset og fått bred spredning. Det var faktisk så mange innflyttere fra Kentucky i Middletown i Ohio (der jeg vokste opp) at vi som barn brukte økenavnet «Middletucky».

Besteforeldrene mine løste sine bånd til det opprinnelige Kentucky og flyttet til Middletucky i jakt på et bedre liv. På visse måter fant de det. På andre måter klarte de aldri å slippe unna. Rusavhengigheten som rir Jackson som en mare, har hjemsøkt deres eldste datter gjennom hele voksenlivet. «Mountain Dew-munn» rammer kanskje spesielt hardt i Jackson, men besteforeldrene mine kjempet mot det i Middletown også: Jeg var ni måneder gammel første gang Mamaw så moren min gi meg Pepsi på tåteflasken. Fedre som tar ansvar, er mangelvare i Jackson, men de er like sjeldne i livet til mine besteforeldres barnebarn. Folk har slåss for å komme seg ut av Jackson i flere tiår; nå kjemper de for å slippe unna Middletown.

Om problemene starter i Jackson, er det ikke helt klart hvor de ender. Det jeg forsto for mange år siden, da jeg sammen med Mamaw var tilskuer til begravelsesfølget jeg fortalte om, er at jeg fremdeles tilhører hillbillyene. Det samme gjør mye av Amerikas hvite arbeiderklasse. Og vi hillbillyer klarer oss ikke så bra for tiden.