Lorna Byrne

Engler for hånden

Irsk mystiker om sitt liv med englene

Oversatt av Benedicta Windt-Val

Lorna Byrne

Engler for hånden

Irsk mystiker om sitt liv med englene

Oversatt av Benedicta Windt-Val

Denne boken er tilegnet alle som bidrar

til å spre kjærlighet og fred i verden.

Innledning

Når jeg nå skriver dette, er det gått mange år siden englene fortalte meg om oppdraget mitt, som går ut på å minne folk på at hver enkelt person har sin egen skytsengel, og å fortelle dem om den åndelige virkeligheten i livet deres.

Jeg lærer mer om engler hele tiden. Jeg fikk ikke vite alt på en gang da jeg var barn, men jeg får kjennskap til mer og mer etter hvert som jeg blir i stand til å forstå det – og jeg skriver om den informasjonen jeg får, når jeg får beskjed om at verden er klar til å ta imot den.

Av og til får jeg vite noe som jeg ikke får lov til å formidle, og andre ganger får jeg lov til å avsløre noe som jeg tidligere har fått beskjed om å holde hemmelig. I lang tid hadde jeg for eksempel forbud mot å snakke om min egen skytsengel på noen måte.

Denne boken er en oppfølger til Engler i mitt hår, og den forteller den videre historien om livet mitt, om barna mine og oppveksten deres, om møter med erkeengelen Mikael og engelen Elias, om kjærlighetsfuglen min, om lykkelige og ulykkelige episoder, og om kjærlighet som er tapt og funnet.

I denne boken skal jeg fortelle hvordan du kan få et nærere forhold til skytsengelen din. Min egen skytsengel lærte meg alt dette da jeg var barn, så jeg kunne gi det videre til deg, slik at du kan utvikle en sterkere åndelig forbindelse med din egen skytsengel.

Når jeg ser tilbake på livet mitt nå, med den kunnskapen jeg har fått siden jeg skrev Engler i mitt hår, forstår jeg mye bedre hva som har skjedd med meg, og hvorfor – akkurat som jeg har fått en mye større innsikt i hva som skjer med oss alle sammen og den verden vi lever i. I mine tidligere bøker og foredrag har jeg konsentrert meg om den rollen englene spiller i livet vårt. I denne nye boken skriver jeg også om den rollen våre avdøde kjære har – sjeler fra himmelen som får lov til å avlegge oss korte besøk – og om hvordan vi bør forholde oss til dem. Jeg forklarer også hvordan vi kan be til Gud sammen med englene, og hvordan disse bønnene kan forvandle hele vårt vesen.

Det viktigste av alt er at jeg forstår mye bedre hvordan englene ser oss, hvor inderlig de elsker oss, hva de kan gjøre for oss, og hva de ønsker av oss – hva de ser.

Gud og englene er overalt rundt oss, og de kan hjelpe oss når som helst. Det eneste vi behøver å gjøre, er å be om det og, selvfølgelig, lytte. Det er derfor jeg kaller denne boken Engler for hånden.

1

Begynnelsen

Jeg befant meg i min egen verden – jeg var opptatt med å fargelegge et bilde, og fargeblyantene lå strødd utover gulvet. Jeg gjorde mitt beste for å holde meg innenfor strekene, men jeg var ikke så veldig flink til det, og av og til ble jeg litt frustrert. Jeg var omtrent fire år gammel.

Denne dagen kom en enorm, gyllen hånd, full av lys, til syne over min lille hånd. Berøringen av hånden til denne engelen fylte meg med en kjærlighet så intens at jeg nesten glemte bildet jeg strevde med. I stedet konsentrerte jeg meg om engelens hånd over min, trollbundet av lyset og detaljene. De lange fingrene var så perfekte, der de beveget seg sammen med mine og styrte fargeblyanten i hånden min, og fingertuppene glødet. Hele engelens hånd utstrålte et så skinnende lys at det var som en fakkel som kastet sitt skjær over gulvet der bildet mitt lå sammen med alle fargeblyantene som var strødd rundt meg i en ring.

Så sa engelen til meg: «Mammaen din kommer.»

Mor kom inn i rommet og stanset ved siden av meg et øyeblikk. «For et nydelig bilde,» sa hun. Jeg smilte til henne, og så gikk hun bort til vinduet og trakk fra gardinene for å slippe inn mer lys. Jeg snakket til engelen uten ord, slik jeg så ofte gjorde. Det var ikke behov for å si noe høyt.

«Mamma ser ikke det lyset du laget til meg. Hun vet ikke at det ikke er noen grunn til å trekke fra gardinene.»

«Husk at du må holde på hemmeligheten, Lorna,» sa engelen. «Du må ikke si noe.»

«Nei vel,» sa jeg.

Mor gikk tilbake til kjøkkenet igjen.

Det var mørkt i den lille stuen vår mesteparten av tiden. Om dagen ville ikke mor la oss skru på lyset. Når jeg ser tilbake på denne tiden nå, står det klart for meg at foreldrene mine hadde svært lite penger. Jeg hadde nesten gjort meg ferdig med å fargelegge bildet da katten vår, Blackie, kom inn i rommet og satte seg ved siden av oss. Engelen tok hånden sin vekk fra min og strakte den frem mot noen av fargeblyantene på gulvet. Så pekte den med fingeren og fikk fargeblyantene til å flytte på seg uten å røre ved dem. Jeg lo da Blackie reagerte med å løfte poten og begynne å leke med dem. Hun fanget en fargeblyant mellom potene og rullet seg rundt på ryggen med den. Hun gjorde dette om og om igjen og forsøkte å holde fargeblyanten fast med potene mens hun rullet.

«Kan Blackie se lyset som kommer fra hånden din?» spurte jeg.

«Nei, Blackie kan ikke se lyset,» sa engelen. Så holdt den hånden over tegningen igjen så lyset fra den strålte både over tegningen og gulvet rundt den.

«Den er jo ferdig!» sa jeg henrykt.

Jeg tok tegningen og begynte å studere den, og engelen hvisket inn i øret mitt: «Du klarer fint å fargelegge et bilde helt perfekt på egen hånd, uten min hjelp, Lorna.» Jeg er sikker på at den sa det fordi jeg hadde dårlig selvtillit som barn, og jeg trodde ikke jeg kunne klare å gjøre det godt nok uten hjelp fra engelen.

«Tusen takk, engel, for at du lærer meg og hjelper meg,» sa jeg hver gang engelen la hånden over min for å hjelpe meg med å fargelegge bildet mitt.

Jeg har sett engler fysisk hver dag i livet mitt siden jeg var spedbarn. Jeg kan ikke forestille meg hvordan livet ville være hvis jeg ikke så englene fysisk, eller kunne snakke med dem. Dette er normalt for meg, men jeg vet at det ikke er det for deg.

Det eneste jeg kan gjøre, er å be deg være så snill å legge bort tvilen og gi deg selv en sjanse til å innse at du ikke bare er et menneske. Du er så uendelig mye mer. Du er både et åndelig vesen og en fysisk skikkelse. Bare tenk over det et øyeblikk. Hvis du er skeptisk på noen måte – ja, til og med hvis du er kynisk – kan du spørre deg selv: Hva har du å tape ved å åpne deg for muligheten for at du har en skytsengel?

En kald vinterdag spurte jeg mor om jeg kunne gå ut i hagen og leke litt. «Ja,» svarte mor, «men du må kle godt på deg, hører du?» Jeg lovet å gjøre det, og skyndte meg ut i gangen for å hente kåpen min. Mor kom etter. «Her er et par gamle hansker. De hjelper deg så du holder deg varm på fingrene.» Jeg krysset gangen og stanset ved døren til verkstedet. Det var så mørkt der inne. Jeg måtte alltid gi øynene mine tid til å omstille seg så jeg kunne se i mørket og ta meg trygt frem gjennom alt rotet, bort til bakdøren. (På det tidspunktet bodde vi fortsatt i huset vårt i Old Kilmainham.)

Huset vårt der var som en liten dukkestue. Vi bodde der fra jeg ble født, til jeg var rundt fem år gammel, for da kollapset taket. Jeg er ikke så veldig flink til å huske nøyaktig alder, så jeg er aldri hundre prosent sikker. Men uansett, etter at taket falt inn, flyttet vi til Ballymun, til huset til min kusine Netty. Hun bodde alene. Foreldrene hennes døde da hun var ganske ung. Vi bodde sammen med henne i et par år før vi flyttet inn i et kommunalt hus i Edenmore i Raheny. Alle husene der var prikk like. Pappa ble skadet under en ulykke på jobben. Så vidt jeg vet, ga de ham en ledende stilling i stedet for en økonomisk erstatning. Dermed tjente han også bedre, og det betydde at foreldrene mine kunne legge litt til side. Etter noen år kjøpte de et hus i Leixlip, en by utenfor Dublin. Jeg var tenåring den gangen. Jeg bodde der sammen med familien min helt til jeg giftet meg med Joe, og vi kjøpte et lite hus i Maynooth.

Jeg fulgte hagegangen ned til vollen nederst i hagen, og klatret opp på den. Der gikk jeg bort til den lille muren og begynte å leke. Jeg holdt på å bygge et hus av pinner og småstein da jeg hørte noen rope navnet mitt. Jeg snudde meg, og der sto erkeengelen Mikael omtrent en meter fra meg, ved døren til et lite skur som var utedoen vår. Jeg smilte til ham og sa hei, og så fortsatte jeg å plukke opp flere småsteiner fra bakken. Jeg spurte om han var kommet for å hjelpe meg.

«Nei, Lorna,» svarte han. «Jeg er bare kommet for å snakke med deg.» Jeg sluttet med å plukke opp stein. Da jeg skulle til å legge de få jeg hadde i hånden, opp på muren så jeg visste hvor jeg hadde dem, kom en enorm, gyllen hånd full av lys til syne over min. «Vet du hvem sin hånd det er, Lorna?» spurte erkeengelen Mikael.

«Ja, det gjør jeg. Det er den engelen som er hos meg hele tiden, til og med når jeg sover i sengen min. Hvis jeg åpner øynene en liten stund, ser jeg at engelen holder armene rundt meg. Det er skytsengelen min. Visste du ikke det, Mikael? Alle har en skytsengel, så derfor må jeg også ha en.» Latteren til Mikael var som torden, og den fikk meg til å knise. «Jeg har gått og ventet på at du skulle fortelle meg det,» fortsatte jeg. «Jeg var litt bekymret. Men jeg våget ikke å spørre deg, for tenk om du skulle si at jeg ikke hadde noen skytsengel, selv om alle andre har det. Men nå er jeg glad.» Jeg kunne se alle skytsenglene som sto bak ham, andre menneskers skytsengler. Erkeengelen Mikael hadde snakket med meg om skytsengler før også, men han hadde aldri spesifikt nevnt min. Som barn tenkte jeg alltid: «Hva med min, da?» og ventet på at erkeengelen Mikael skulle fastslå helt sikkert at jeg også hadde en skytsengel.

Den enorme, gylne hånden lå fremdeles over min hånd og holdt rundt den, og i det samme kom engelen selv til syne foran meg. «Jeg har aldri sett deg stå foran meg før,» sa jeg til den.

«Jeg har gjort det mange ganger, Lorna,» sa engelen, «men for det meste når du sov. Av og til står jeg foran deg når du fargelegger, men ikke trenger hjelp fra meg. Du legger bare ikke merke til det.»

Det hender at skytsengler flytter seg fra plassen bak mennesker og stiller seg foran dem i stedet. Og noen ganger kan skytsengelen din være bak deg, samtidig som den faktisk er overalt rundt deg. Det er vanskelig å forklare. En skytsengel flytter seg foran mennesket sitt, spesielt i kritiske øyeblikk, for å gjøre det lettere for mennesket å ta kontakt med den og se en vei gjennom krisen, for når man fornemmer skytsengelens nærvær, får man nytt håp.

«Husker du hva jeg fortalte deg om skytsengelen din?» spurte erkeengelen Mikael nå.

«Jeg tror det.»

«Fortell meg alt du husker da, Lorna.» Jeg tenkte meg om et øyeblikk, og så husket jeg det. Det gikk opp for meg at jeg hadde glemt alt Mikael hadde sagt til meg tidligere om skytsengler, helt til i dette øyeblikket.

«Jeg satt på sengen min oppe i annen etasje da du kom inn på rommet mitt,» sa jeg til Mikael nå. «Du hadde en bok i hånden, og den var åpen. Du leste høyt fra den og fortalte meg om skytsengelen min. Du sa at skytsengelen aldri ville forlate meg så mye som et sekund engang, at jeg aldri ville være alene, og at den var veldig glad i meg. Du brukte et stort og vanskelig ord, erkeengel Mikael, husker du det? Jeg klarer ikke å si det ordentlig.»

«Betingelsesløs kjærlighet,» sa Mikael.

«Ja, akkurat. Det var det.»

«Si det høyt, Lorna.» Jeg sa det minst seks ganger før jeg klarte å uttale det ordentlig. På grunn av dysleksien min har jeg brukt mesteparten av livet mitt på å lære å si disse ordene uten å snuble i dem – for ikke å snakke om å forstå dem!

Den gangen sa jeg: «Betingelsesløs kjærlighet. Jeg klarer alltid å si det når du sier det først, erkeengel Mikael. Hva mer var det du lærte meg om skytsengelen min?»

«Du er det viktigste mennesket på jorden for skytsengelen din,» svarte han. Jeg smilte til ham, for jeg tenkte at nå husket jeg alt, men han sa: «Er det ikke noe mer?» Jeg så opp på skytsengelen min, som sto foran meg, smilte ned til meg og holdt meg i hånden. Jeg ble stående slik en liten stund og gruble. Jeg anstrengte meg alt jeg kunne for å komme på om det var noe mer. Så flyttet jeg blikket over på erkeengelen Mikael, og plutselig kom det tilbake til meg igjen. Jeg ropte høyt av fryd.

«Jo, nå husker jeg det – portvokteren til sjelen min!» Jeg ble stående der og se opp på skytsengelen min. Jeg kunne ikke få øynene fra ham. For meg var han vakrere enn noen annen engel jeg hadde sett noen gang. Det strålende lyset han sendte ut, ga meg muligheten til å se den menneskelige fremtoningen han viste. Jeg forsøkte å få med meg hver eneste del av ham. Jeg stirret på skytsengelen som om øynene mine var et forstørrelsesglass, for jeg ønsket ikke å gå glipp av noe som helst. Jeg ville ikke overse den minste lille flekk.

Han var kledd i gylne kapper som rakk helt ned til tærne. Jeg klarte ikke å finne ut hvor mange kapper han hadde på seg, men hver eneste fold av stoffet var perfekt. Det virket som klærne hans blafret litt, som om det blåste en liten bris der han sto.

Jeg tok et skritt frem for å omfavne ham, men erkeengelen Mikael sa: «Du kan ikke gå inn i skytsengelen din, Lorna, selv om det kan virke slik av og til. Når det skjer, er det bare skytsengelen din som legger en av kappene sine rundt deg. Det er den eneste måten det kan skje på. Du kan ikke gjøre det selv, Lorna. Det er det bare skytsengelen din som kan.»

«Jeg vet det,» sa jeg bedrøvet til Mikael. «Jeg skulle bare ønske jeg kunne.» Skytsengelen min smilte ned til meg, men han sa ikke et ord. For meg virket han som en kjempe. Plutselig åpnet vingene hans seg og la seg rundt meg. De var laget av gylne fjær av alle tenkelige former og størrelser. Jeg kunne se hver eneste fiber i hver eneste fjær, hver minste lille detalj. De så veldig myke ut. Noen var formet som de fjærene man ser på fugler, som de fjærene man ser og gjenkjenner hver dag, men andre var utformet som sirkler, triangler, firkanter, kors og mye, mye mer.

Erkeengelen Mikael ropte navnet mitt, og i det samme begynte skytsengelen min å trekke vingene tilbake igjen – han beveget dem svært varsomt og åpnet dem som en dør. Jeg så opp, og i det samme rørte erkeengelen Mikael ved noen av fjærene til skytsengelen min med fingertuppene sine. De lyste opp! Noen av de fjærene som var utformet som symboler, begynte å spinne rundt i ring, så de nesten berørte meg. Jeg kunne føle en mild bris. Så tok erkeengelen Mikael fingrene vekk, og de sluttet å spinne. Jeg spurte om jeg kunne få lov til å ta på dem.

Det var skytsengelen min som svarte, og svaret var nei. Men da han foldet sammen vingene sine, sørget han for at bare én av fjærene på spissen av den høyre vingen strøk over hånden min. Den var så myk, som en bølge av kjærlighet som gikk gjennom kroppen min. Samtidig slapp skytsengelen den venstre hånden min.

Erkeengelen Mikael sa at han måtte dra, og så forsvant han.

Jeg snudde meg mot skytsengelen min. «Jeg er så glad for at du ikke må dra noe sted.»

Han hvisket inn i øret mitt: «Jeg er alltid hos deg, Lorna.»

Jeg la hånden over munnen og spratt bakover. «Å, jeg glemte å si til erkeengelen Mikael at jeg ikke får lov til å fortelle noen hva du heter. Navnet ditt skal være en stor hemmelighet.» Skytsengelen min smilte bredt til meg og sa at han visste det. Så pekte han på de småsteinene jeg lekte med. Jeg tok dem ned fra hagemuren og gikk tilbake til leken igjen – å bygge et lite hus av pinner og stein.

Engler er hverken mannlige eller kvinnelige. Noen ganger ser de ut som en mann eller en kvinne, andre ganger som ingen av delene. Skytsengelen min har alltid gitt et maskulint inntrykk. Jeg har aldri snakket om skytsengelen min før, for det har jeg ikke fått lov til. Gjennom hele mitt liv har skytsengelen min minnet meg på at jeg ikke måtte snakke om ham eller oppgi navnet hans. Men han har også sagt at det ville komme en dag da jeg fikk lov til å si litt. Jeg vil aldri få lov til å fortelle dere hva skytsengelen min heter, eller forklare alt om ham. Da den første boken min, Engler i mitt hår, ble utgitt, ble jeg formanet om dette hele tiden, ikke bare av skytsengelen min, men av alle englene: Jeg måtte aldri svare på spørsmål om skytsengelen min.

Når jeg ga radiointervjuer eller var med i et program på TV, eller når jeg var på scenen og intervjueren stilte meg spørsmål om min egen skytsengel, følte jeg meg faktisk skremt. Da snakket jeg med englene der og da, i den aktuelle situasjonen, og spurte: «Hva skal jeg si?»

Min egen skytsengel pleide å hviske inn i øret mitt: «Si det som det er.»

Da trakk jeg pusten dypt og sa bare: «Jeg kan ikke snakke om skytsengelen min. Det får jeg ikke lov til.» Noen ganger forsøkte intervjueren å få et svar ut av meg, men jeg måtte bare stå på mitt, og til tider gjorde det meg forlegen.

2

Skytsengelen min

En varm sommerdag da jeg var rundt tolv år, dro jeg på fisketur sammen med faren min og bestevennen hans, Arthur. De to var som brødre. Jeg tror pappa og Arthur dro til hver eneste fiskekonkurranse som fantes i hele landet.

Jeg elsket å dra ut og fiske sammen med pappa. Denne spesielle dagen ba han meg om å gjøre i stand et bål på en del av bredden der det var mye stein. Pappa hadde sagt at han og Arthur skulle fiske i en kulp litt lenger oppe langs elven en stund, og så skulle vi spise lunsj, alle tre. Jeg sa: «Greit», og marsjerte lykkelig bort dit han hadde sagt. Bredden der var som en stor vik, full av stein i alle størrelser. Noen var store nok til å sitte på. Jeg visste at når vannstanden i elven var høy, ville området her stå under vann, som en del av elven. Det var massevis av engler rundt meg, og jeg spurte dem: «Hvor skal jeg begynne?»

En av dem ropte på meg og sa: «Jeg tror dette er det beste stedet å ha bålet, Lorna.» Jeg var ikke stort mer enn fire år da pappa lærte meg å tenne bål. Jeg hjalp ham med å samle stein. Jeg var ikke så veldig flink til det den gangen, for de steinene jeg kom med, var gjerne litt for små. Men pappa la dem på utsiden av den steinsirkelen han selv hadde bygget opp til bålet, og sa at jeg hadde vært flink.

Fra den dagen prøvde jeg alltid å plukke opp større steiner til faren min. Av og til stanset englene meg: «Nei, Lorna, den steinen er for stor.» Da hørte jeg på dem og valgte en mindre en i stedet.

Denne dagen satte jeg fra meg bagen min på bakken og begynte å samle stein til bålringen. Etterpå hentet jeg pinner og stykker med rekved som elven hadde lagt igjen når det var høy vannføring i den. Det kjentes som jeg hadde alt klart før jeg fikk sukk for meg. Jeg åpnet bagen som inneholdt alle smørbrødene våre, tok vannkjelen og gikk ned til elven. En av englene sa: «Lorna, du må ikke gå ut i elven med skoene på!»

Jeg snudde meg mot engelen og sa: «Selvfølgelig ikke! Jeg tar av meg skoene.» Så vasset jeg ut i vannet til det rakk meg nesten helt opp til knærne. Englene var rundt meg hele tiden. Jeg fylte kjelen med vann og gikk opp på land igjen, men uten å ta på meg sokker og sko. Steinene var varme, og de fleste av dem var runde og glatte, så det var deilig å gå barbent på dem.

Til slutt satte jeg meg på en av de store steinene og bare så ut over elven mens jeg nøt solen, lyttet til fuglesangen og så på englene. Det var spesielt én engel som var sammen med meg den dagen. Nå lot han som han fisket nede ved kanten av elven, og fikk meg til å le fordi han lot som han hadde en fisk på en usynlig fiskestang. En annen engel mimet at han holdt frem en håv så han kunne fange opp den usynlige fisken den andre dro inn til land. Men da han skulle til å stikke håven inn under fisken, snublet den første engelen baklengs og lot som han holdt på å miste fiskestangen. Den usynlige fisken hadde sluppet unna. Det var så morsomt å se på, og jeg lo og lo.

Mens jeg satt der og betraktet spilloppene til de to englene, dukket det opp en vakker, gyllen hånd som la seg over min venstre hånd. Skytsengelen min satt ved siden av meg.

«Har du det bra i dag, Lorna?» spurte han.

«Ja, det har jeg,» sa jeg. «Jeg håper at faren min og Arthur får fisk!»

«Det gjør de sikkert,» sa skytsengelen min.

«Å, det hender at de ikke får noe, og da blir jeg skuffet.»

«Virker faren din skuffet når han ikke får noe fisk?»

Jeg så på skytsengelen min, litt forbauset over spørsmålet. «Nei. Det ser aldri ut til at pappa blir lei seg når han ikke fanger noe. Han er så glad i å fiske, og i å være ute i naturen. Jeg tror ikke det varer lenge før de er tilbake.»

«Å, det tar en stund ennå, Lorna. De har glemt alt om tid og lunsj.»

«Jeg begynner å bli sulten,» sa jeg. «Men da har vi litt tid til å snakke sammen?»

Skytsengelen min smilte til meg. «Ja, det har vi.»

«Det er noe jeg alltid har lurt på,» sa jeg. «Du vil kanskje ikke svare på spørsmålet, men jeg spør likevel. Så lenge jeg kan huske, helt siden jeg var liten – og jeg vet at jeg fortsatt er ganske liten, jeg er bare tolv år ennå – har jeg aldri sett en engel røre ved en skytsengel, eller en skytsengel røre ved en annen skytsengel.»

«Se ned mot elven, Lorna,» sa skytsengelen. Jeg gjorde som han sa, og der nede sto de to englene som hadde fått meg til å le, og strakte seg mot hverandre, uendelig varsomt. De rørte bare så vidt ved hverandres hender med fingertuppene. Mens jeg så på, lot englene meg plutselig få se vingene deres. Jeg følte det som et stort privilegium, slik jeg alltid gjør. Det var en stor overraskelse da disse to englene foldet ut vingene sine, bare litt, og i et kort øyeblikk idet den ene engelen passerte den andre, lot den vingespissen sin berøre vingene til den andre engelen. Jeg fikk lov til å se dette i sakte kino – jeg vet ingen annen måte å beskrive det på.

«Der ser du, Lorna,» sa skytsengelen min. «Engler kan røre ved hverandre, men bare når Gud tillater det.»

«Men hva med skytsengler, da?» spurte jeg. Skytsengelen min smilte til meg og sa at pappa og Arthur var på vei tilbake, så jeg reiste meg fra steinen jeg satt på, og gikk i den retningen jeg visste at de ville komme fra. En liten stund etter fikk jeg øye på dem og løp mot dem mens jeg vinket. Det første jeg spurte om da jeg kom bort til dem, var: «Har dere fått noe fisk?» Pappa tok en diger ørret opp av fiskevesken mens han smilte fra øre til øre.

«Flott!» sa jeg.

Da de kom til bålplassen, sa Arthur at jeg hadde gjort en strålende jobb. Det tok bare et øyeblikk å få tent bålet, og straks etter kokte vannet i kjelen så vi kunne lage te. Jeg koste meg der jeg satt på en stein, drakk varm te og spiste smørbrød sammen med pappa og Arthur og alle englene som var rundt oss. Vi fisket hele dagen og dro ikke hjemover før det begynte å bli mørkt. Da jeg satt der i baksetet på bilen, snakket jeg med skytsengelen min uten ord. Jeg lurte fortsatt på hvorfor jeg aldri hadde sett en skytsengel røre ved en annen skytsengel.

Skytsengelen min hvisket i øret mitt: «Lukk øynene og sov mens faren din kjører hjemover.»

Jeg skrev dette mens jeg satt her foran pc-en min i det gamle våningshuset, og engelen Hosus var sammen med meg. Det var noen andre engler i rommet også. Det var en kald morgen, men solen skinte inn gjennom vinduet.

Engelen Hosus spurte: «Hva tenker du på, Lorna? Hvorfor skriver du ikke?»

«Jeg tenker bare på når engler rører ved hverandre,» svarte jeg. «Det er noe jeg sjelden har sett, og det er så uvanlig. Jeg husker at jeg ba erkeengelen Mikael om å forklare meg litt mer om hvorfor engler tilsynelatende ikke rører ved hverandre, slik vi mennesker gjør. Vet du hva, Hosus, jeg tror jeg tar en pause og går ned og lager meg en kopp te.»

Jeg reiste meg fra pc-en og gikk ned for å sette på kjelen. Mens jeg gikk opp trappen igjen og nippet til et krus te, hørte jeg at noen ropte navnet mitt. Jeg så opp, og der sto erkeengelen Mikael på toppen av trappen.

«God morgen, Lorna,» sa han.

«God morgen, Mikael!» Jeg gikk opp resten av trappen og tilføyde: «Jeg er glad du kom. Det er noe jeg gjerne vil snakke med deg om.»

«Jeg hørte det,» sa Mikael. «Det er derfor jeg er her.»

Jeg gikk inn på arbeidsrommet mitt, satte meg og tok noen slurker til av teen. De andre englene som hadde vært i rommet, var borte. Bare engelen Hosus var der fortsatt.

Jeg sa til erkeengelen Mikael: «For mange år siden, da jeg var barn, hadde du en bok i hånden. Du leste fra den og fortalte meg om skytsengelen min. Skytsengelen min har aldri kommet så langt som til å fortelle meg noe mer om engler som rører ved hverandre. Hvor mye har jeg lov til å fortelle folk om engler?»

Erkeengelen Mikael smilte varmt til meg og rakte frem hånden. Automatisk, fordi besteforeldrene mine hadde lært meg at dette var den riktige måten å opptre på, rakte jeg frem hånden min for å trykke hans. Det fylte meg med en uendelig kjærlighet og glede. Erkeengelen Mikaels hånd lukket seg rundt min. Hånden min forsvant i hans.

«Engler veksler ikke håndtrykk, Lorna,» sa han.

«Jeg vet det – men hvorfor ikke?»

«Fordi vi er skapt av Gud. Vi har ikke noe ønske om eller behov for å røre ved hverandre. Vi er ikke som mennesker. Hvis en engel rører ved en annen engel, er det bare fordi Gud har tillatt det. Det skjer bare ved helt spesielle anledninger.

«Ja, erkeengel Mikael. Jeg vet at det skjer svært sjelden. Jeg husker en gang for lenge, lenge siden at jeg så en skytsengel som faktisk rørte ved en annen engel. Kan jeg snakke om det?» spurte jeg.

«Ja, Lorna, det kan du, og jeg skal hjelpe deg med å huske det,» sa Mikael.

Det var den gangen jeg arbeidet for faren min på bensinstasjonen i Rathmines. Jeg spurte pappa om jeg kunne gå fra jobben klokken to om ettermiddagen. Så tok jeg bussen inn til sentrum av Dublin. Jeg har alltid likt å sitte på bussen og lytte til alle menneskene som snakker sammen, og se alle englene rundt dem, først og fremst skytsenglene, selvfølgelig. Å se engler fysisk, på samme måte som jeg ser mennesker, er helt vanlig for meg.

Jeg gikk av bussen på den andre siden av O’Connell Bridge og gikk bortover O’Connell Street på vei til Penneys ved Mary Street. Jeg hadde spart sammen noen pund så jeg kunne kjøpe noen nye klær. Drømmen min var at pengene skulle rekke til en overdel og et skjørt. Jeg svingte inn i Henry Street og gikk der mellom alle de handlende på vei til målet mitt. Så kom jeg til Moore Street, der det er et marked med massevis av boder fulle av frukt og grønnsaker. Der kan man alltid høre torgkonene rope ut: «Epler! Appelsiner! Bananer! Kom og kjøp!»

Noe av det beste jeg visste, var å kikke bortover den gaten, for av og til sørget englene for at all energien fra frukten og grønnsakene strømmet ut som lyskuler som hoppet og danset rundt mellom bodene.

Da jeg kom dit den dagen, sto det en ung kvinne like ved hjørnet og kjøpte frukt. Jeg stanset, for jeg så skytsengelen hennes rekke ut hånden sin. Det så ut som fingertuppene rørte ved hånden til en engel som sto ved siden av den.

«Har jeg rett, erkeengel Mikael?» spurte jeg. «Da skytsengelen til den unge kvinnen rakte ut hånden mot den andre engelen, så det ut som fingertuppene deres rørte ved hverandre, så lett at de bare så vidt streifet hverandre.»

«Ja, Lorna,» sa erkeengelen Mikael. «Du ville nok antagelig si at de nesten ikke rørte ved hverandre i det hele tatt, men det gjorde de. Det er så vidt de streifer hverandre. Ingen engel har behov for å røre ved en annen engel. Engler trenger ikke å omfavne hverandre.»

«Hender det at erkeenglene rører ved hverandre, Mikael?»

«Bare hvis Gud har behov for at det skal skje, aldri ellers. Jeg har ikke behov for å røre ved en annen erkeengel eller engel. Men Gud gir oss lov til å røre ved mennesker – menn, kvinner og barn. Men som du vet, Lorna, er heller ikke det en full berøring.»

«Ja,» sa jeg. «Da jeg var liten, pleide skytsengelen min å legge hånden sin over min. Men det var lyset fra hånden hans som rørte ved meg, ikke selve hånden.»

«Det stemmer, Lorna,» svarte Mikael.

«Selv den gangen du tok hånden min, var det ingen egentlig berøring, selv om hånden min ble helt borte i din,» sa jeg. «Det var bare lyset fra hånden din som var rundt min. Men varmen og kjærligheten fra deg gjorde at jeg fornemmet formen på hånden og fingrene dine, selv om de egentlig ikke rørte ved hånden min.»

«Hva mer husker du om skytsengelen på hjørnet av Moore Street da fingertuppene dens rørte ved engelen som sto ved siden av den?» spurte erkeengelen Mikael.

«Hvordan skal jeg forklare det? I det øyeblikket da fingertuppene til skytsengelen rørte ved den andre engelen, vart det som om det kom en strøm av lys, nesten som en eksplosjon, fra fingrene til skytsengelen. Det var den venstre hånden til den unge kvinnens skytsengel. Hånden hans forekom meg mer strålende enn noen skytsengel jeg har sett noen gang – men bare hånden. Det var som om alt dette skjedde i løpet av bare et øyeblikk. Jeg husker at denne skytsengelen så bort på meg der jeg sto. Den var kledd i en kjortel av purpur, grønt og gull. Engelen ble fylt av fryd og glede som den fikk fra skytsengelen til den unge kvinnen.»

«Hva mer husker du, Lorna?» spurte erkeengelen Mikael.

Jeg tenkte meg om et øyeblikk før jeg svarte: «Jeg husker at jeg spurte skytsengelen hvorfor den rørte ved den andre engelen, men den svarte meg ikke.»

Jeg betraktet den unge kvinnen mens hun betalte for frukten og gikk videre. Først i det øyeblikket gikk det opp for meg at den andre engelen var forsvunnet.

«Det virker avgjort ikke som dere engler har behov for den omfavnelsen eller den kjærlige eller vennlige berøringen som menn, kvinner og barn lengter etter hver eneste dag. Av og til forstår jeg meg virkelig ikke på dere engler, Mikael. Dere gir så mye kjærlighet til alle oss mennesker. Og skytsenglene elsker oss betingelsesløst. Jeg skulle ønske vi kunne elske hverandre på samme måte som dere engler elsker oss.»

Erkeengelen Mikael sa at han måtte dra, og dermed var han borte.

Jeg snudde meg mot engelen Hosus. «Må du også gå?»

«Nei, Lorna, jeg kan bli hos deg.»

Med en gang han hadde sagt det, kom det tre andre engler inn i rommet.

Jeg smilte og sa til dem: «Jeg håper dere har tenkt å la meg få ta en lunsjpause?»

Englene svarte i kor: «Når klokken blir tre, kan du gå en tur.»

«Mange takk,» sa jeg smilende.