Laura E. James

Min første kjærlighet

Oversatt av Lars-Toralf Storstrand

Til Alexander, Elanor og Garry.

Denne boken er i aller høyeste grad til dere.

Uansett hvor mange oppdiktede personer som bor i hodet mitt, bor dere i mitt hjerte.

Følg drømmene deres. Alltid.

Glad i dere,

xxx

Takk

Til mine herlige søstre, The Romaniacs, som har gått hele veien sammen med meg – tusen takk! www.theromaniacs.co.uk.

Til Sue G, Debbe og Hayley, som har lyttet så tålmodig til min stadige kjatring om boken og som har gitt meg gode tilbakemeldinger – tusen takk. Har jeg fortalt dere om min neste roman, damer?

Mange takk til mine gode venner, ekspertene: Alison Daniell, Alison Griffiths, Effie Merryl og Katherine Price som så generøst har delt av sin spesialistkunnskap og sine erfaringer. Alle eventuelle feil er mine.

Til alle medlemmene i Romantic Novelists’ Association og Off the Cuff – takk for vennskapet, de gode rådene og mulighetene dere gir meg. Det betyr alt.

Til leserne, anmelderne og bloggerne – takk for at dere kjøper bøkene, takk for det fantastiske arbeidet dere gjør med å spre ryktet om bøkene, og takk for at dere deler deres uendelige entusiasme for bøkene. Dere er uvurderlige.

Stor kjærlighet og takk til min familie og venner både i det daglige og på nettet for oppmuntring, støtte og for at dere styrker meg i vanskelige tider.

Broder’n – takk for at du alltid stiller opp for meg. Og til mamma, som delte sin kjærlighet til bøker med meg. Jeg savner deg.

Og til teamet i Choc Lit og det deilige panelet av smakstestere – Rebecca, Jaimee, Melanie, Lynda, Mary, Betty, Sarah, Lisa og Vanessa. Tusen takk!

Første kapittel

Victoria Noble@bjellesøya

Brekestolens flokker og fans av actionfilmer. Glem ikke å sjekke inn i morgen klokken 16:00 for @SkuespillerChrisFrampton-fest. Brek meg om din favorittfilm med Chris Frampton.

«Jeg hater deg.»

Det var ikke første gang Victoria Noble rykket til når det gjaldt sønnens fiendtlige holdninger, men ved hver eneste anledning håpet hun, og ofte ba hun om, at det kom til å bli den siste. De verste angrepene kom alltid på mandager.

Hun kikket på Seth tvers over kjøkkenbaren, der han satt med armene i kors og sparket med de spinkle føttene sine, venstre høyre, venstre høyre. Ansiktet og ansiktsfargen var som snytt ut av farens, men den ville moppen av uregjerlige krøller kom fra henne. Hun inhalerte ordene hans.

«Ja vel. Men jeg er glad i deg. Og sånn er det bare.»

Var det riktig å si slikt til en fireåring? Bortsett fra noen få velmente råd fra sin søster, råd hun ikke hadde bedt om å få, kom alt Victoria visste om barneoppdragelse fra internett. Når hun tenkte etter slo det henne at hun burde søkt etter en mer personlig tilnærming når det gjaldt å oppdra en gutt som var såpass utfordrende, men det å be om hjelp var ikke akkurat hennes sterke side. Tross alt var hun direktør for Brekestolen, Storbritannias mest fremgangsrike sosiale nettverk, og dermed forventet man at hun skulle sitte med alle svarene. Det hadde vært det samme på skolen. Den gamle naturfaglæreren hennes hadde blitt oppriktig sjokkert da Victoria ikke greide å vise hva som skjedde når to molekyler ikke ble tiltrukket av hverandre.

Bildet sto tydelig for øynene hennes. Hun la hodet på skakke. Det var som henne og Seth. Like lett som olje prellet av på vann satte han seg imot alle forsøk på å bli kontrollert. Handlet alt om kjemi?

Hadde han vært en av de ansatte i Brekestol-systemet hadde hun sparket ham – eller han hadde sparket henne – men Victoria var intelligent nok til å forstå at å arbeide med et barn ikke kunne sammenlignes med ansatte. Ikke engang unge ansatte. De gjorde som de fikk beskjed om. Det var ikke forventet at de gikk berserk rundt vanndispenseren. Hun hadde brukt god tid på å velge ut medarbeiderne. De hadde fylt ut søknadsskjemaer, deltatt i isometriske tester og blitt intervjuet tre ganger.

Seth hadde kommet inn i hennes verden på en veldig mye lettere måte.

Var det for sent å spørre om hjelp nå?

Dagmammaen var en gudegave når det gjaldt det dagligdagse, men hun fortalte ingenting om hvordan hun håndterte Seth. Og i dag hadde hun ringt og sagt at hun var syk. Dette var nyheter verken Victoria eller Seth likte, og katalysatoren for de hatefulle meldingene som Victoria for øyeblikket forsøkte å komme seg unna. Både mor og barn var avhengige av dagmammaen for å komme seg gjennom dagen. Den rådende dagmammaen, Cerys, var den første som hadde overlevd utover tre måneder og den første som hadde funnet en måte å holde Seth i sjakk på, og ved et mirakel den første Seth hadde knyttet bånd til. Alt dette var grunnen til at Victoria hadde sagt nei takk til en vikar og ja til å vente til Cerys hadde kommet seg på beina igjen.

Stresset med å introdusere en ny dagmamma for Seth var mer arbeid enn Victoria orket å påta seg. Seth og Cerys hadde knyttet nære bånd: vennskapelige bånd, gjensidig respekt, ekte bånd. Han ville gjort alt for henne.

Men ingenting for meg.

Tanken kjempet seg ned i Victorias mage som en bombe. Hun brukte unnskyldningen med å hente joggeskoene hans fra under skjenken til å krøke seg sammen og på den måten bekjempe krampene.

Hun var takknemlig for at sønnen hadde noen han kunne elske, som elsket ham tilbake, og hun var takknemlig for at Cerys tok seg av ham, selv om det såret henne. Det såret Victoria at hun, hans mor, hadde bommet såpass på målet. Og det gjorde vondt at hun ikke greide å rydde opp i problemene.

De neste par ukene kom til å bli vanskelige.

Idet hun pustet bort den siste av krampetrekningene, reiste hun seg. Hva var det søsteren pleide å si i slike situasjoner? At det gikk over? Hun var glad i Juliette, men hun forsto seg ikke på krevende barn. Selv hadde hun fire englebarn. Dessuten var hun perfekt som mamma. Victoria hevet på et av øyenbrynene. Juliette var perfekt som alt, både hva gjaldt kommunikasjon, relasjoner og som hustru. Det faktum at de to kvinnene var i slekt var en evig kilde til forbløffelse for Victoria, som hun selv måtte innrømme, var den rake motsetningen av sin søster.

Victoria stønnet. Gi meg en datamaskin når som helst. Det kunne hun forholde seg til. Det fantes en logikk i dem som hun ikke greide å finne i noe menneske, ikke engang sin egen sønn. Algoritmene kunne hun håndtere, spesielt de nøye definerte algoritmene. Men tanken på å håndtere mennesker på daglig basis var nok til å holde henne innestengt på et sterilt, hvitt kontor med bare Juliette som selskap. Victoria sosialiserte aldri med flokken i Brekestolen. Hun krympet seg bare ved tanken. Ironien i denne situasjonen gikk henne ikke hus forbi.

Hun så på sønnen, som fremdeles satt ved kjøkkenbaren, fremdeles med armene i kors over brystet, mens føttene fremdeles gynget frem og tilbake.

«Ta på deg skoene!» befalte hun, og håpet endringen i tonefallet var nok til å få ham til å reagere.

Seth la anklene i kors og sluttet å sparke med føttene. «Nei.»

Kulden i stemmen hans sendte en isstråle gjennom Victoria. Hun ble helt ute av stand til å utøve autoritet. Hun tråkket frem og tilbake på det flislagte gulvet i retning balkongdørene og stirret ut på den grå londonhimmelen. Hvis det fantes en Gud, noe hun egentlig hadde all mulig grunn til å tvile på, hvorfor hadde han da gitt henne et problembarn?

Hun løftet hånden mot glasset og strakte den åpne hånden sin over speilbildet sitt. Det fantes dager, slik som i dag, hvor hun undret seg over om hun fikk en slags straff fordi hun hadde valgt å sette karrieren foran det å få barn.

Da Seth ble født hadde ektemannen … skuldrene hennes falt sammen … eksmannen hennes, sagt seg villig til å være hjemme med ham. Først hadde han protestert på det sterkeste fordi det å skifte bleier var en kvinnejobb, og – i tilfelle Victoria hadde glemt det – hadde de ikke hatt sex siden før fødselen. Han var tross alt mann. Victoria påpekte at det var hun som var hovedforsørger og at det var naturlig, siden hun ledet Brekestolen, at hun begynte å jobbe igjen så fort som mulig. Hun var glad for avgjørelsen. Morsinstinktet var ikke hennes største styrke.

Etter to måneder med klaging og sutring, påstander om at han ble så godt som kastrert og vedvarende spydigheter om «kvinnfolkarbeid», hadde Ben Noble forlatt dem, latt henne sitte rystet tilbake og etterlatt Seth farløs. Den siste hilsenen fra hans side var: Nå er det din tur til å ta deg av dritten.

Mens hun stirret på speilbildet sitt, merket hun seg hvordan hun hadde pådratt seg dype rynker i pannen. Hun trakk seg tilbake fra døren. Det var bare galskap å analysere hvilke motiver Ben hadde. Oppførselen var ikke mer enn hun hadde ventet fra en av hans kjønn. Mannekjønnet hadde skuffet henne første gang da hun var atten år, og sånn hadde det fortsatt. Det var nesten halvparten av livet hennes. Den eneste mannen som hadde stått last og brast med henne, var faren. Det betydde ikke at han aldri tråkket utfor, men de gangene han gjorde det, viste han i det minste anger som gjorde det mulig å tilgi ham.

Kanskje det var det som var problemet med Seth? En feil. En glipp. Kanskje de kunne komme overens hvis hun aksepterte at dette var sånn han var? Hun snudde seg rundt med en følelse av nederlag, stirret på sønnen og tvang frem et vagt smil. «Greit,» sa hun. «Jeg skjønner. Du har ikke lyst å bli med på kontoret.»

Det runde ansiktet hans forble uttrykksløst. Det samme gjorde de mørke øynene hans. Føttene hans falt fra hverandre. Han strakte seg etter et eple fra krystallskålen foran seg og hoppet ned fra barkrakken. «Nei,» sa han og holdt frukten fast i neven. Før Victoria fikk sjansen til å reagere, strakte han armen bak seg og kastet det grønne fruktprosjektilet rett mot henne. Den traff henne i brystet. Hun brukte et øyeblikk på å gjenvinne pusten. Erfaringen tilsa at det kom til å ta mye lenger tid å komme seg fra fortvilelsen.

Det var ikke første gangen han hadde angrepet henne.

Hun bøyde seg for å plukke opp ammunisjonen hans. Hun trakk pustet dypt for ikke å begynne å gråte.

Idet hun slapp fruktprosjektilet i søppelspannet kikket hun bort på sønnen. Han forsøkte ikke å be om unnskyldning, men han flyktet ikke unna heller. Han viste ikke et snev av anger, og øynene hans smalnet. Knokene hans ble hvite av anstrengelsen av å gripe rundt nok et eple.

«Legg det i sekken din,» sa Victoria. «Jeg advarer deg. Hvis du ikke har fått klærne på deg om fem minutter, drar jeg deg med på jobben i pyjamas.»

Hun gikk ut i entreen hvor hun hadde samlet en rekke store mapper. Disse stappet hun i attachékofferten. Hun håpet ikke det kom til å gå så langt, men dersom hun måtte dra Seth skrikende og sparkende med seg på jobben, så kom hun til å gjøre det. Hun var ikke sikker på hvem som kom til å protestere heftigst.

Mens Victoria sto og stakk føttene i skoene, kom Seth springende og dyttet kraftig til henne i hoftene. Hun mistet balansen, mens han sprang forbi henne og opp trappen i den toetasjes leiligheten. Victoria deiset inn i veggen, og siden av hodet hennes traff tuppen av en forkrommet veggkrok hun hadde montert for en knapp uke siden. Hun gjenvant balansen, strøk seg over tinningen og sjekket etter blod. Ingenting. Hun lot hånden hvile mot den verkende pannen og konsentrerte seg om å absorbere smertene som truet med å oppsluke henne. Nok var nok. Alt hun ville var å skrike. Hun ønsket å skrike så høyt hun bare kunne og frese edder og galle, men forbryteren var bare fire år gammel. Og han var sønnen hennes. Det faktum at han provoserte frem så kraftige følelser i henne var bevis på at hun elsket ham. Var det ikke? Spørsmålet dunket inni det såre hodet hennes. Hun ønsket at kjærligheten skulle flyte gjennom årene hennes og være livskraften hennes, men det var vanskelig med et barn som ikke kommuniserte med annet enn hatefulle ord og handlinger.

Victoria stirret på den ringløse fingeren sin. Kjærligheten var tøff. Punktum. Spesielt med et hjerte som var blitt tråkket på. To ganger hadde hun lagt det åpent. To ganger hadde hun opplevd å bli trampet ned, omtrent som av en flokk ville hester. Begge mennene hadde sagt at de elsket henne. Begge mennene hadde løyet. Seth var i det minste ærlig. Ikke en eneste gang hadde de tre små ordene kommet over leppene hans.

Han kjempet en evig kamp med sin egen mor.

Adrenalinet forsvant, sakte, men sikkert. Victorias overskudd, humør og kampvilje gjorde det samme. Fire år hadde hun levd på denne måten. Fullstendig kaos. Det var et under at hun ikke var blitt tvangsinnlagt.

Hun lengtet etter kontorets fred og ro, hvor hun visste hva som var forventet av henne. I den virtuelle verden var hun den som trykket på alle knappene, og responsen ble slik hun programmerte den til å være.

Hun sjekket klokken og gikk bort til det nederste trinnet i trappen. Der satte hun seg ned, med spent og krum rygg mot sønnen. Hun måtte på jobben. «Seth. Vær og så snill og kle på deg.» Et sekund senere hørte hun fottrinnene hans stanse på toppen, før hun hørte eplet hans kommet tumlende ned trappetrinnene. Det stanset rett foran utgangsdøren.

Victoria lukket øynene. Neste gang skulle hun kjøpe druer.

«Stygt sår, det der,» sa Juliette og lente seg nærmere Victoria og studerte pannen hennes. «Hva er det som har skjedd?»

«Gikk rett inn i de nye jakkekrokene. Veldig klønete av meg.» Victoria fokuserte på sofaen, hvor Seth lekte med Nintendo DSen med øretelefonene plugget inn, fullstendig tapt for denne verden.

Juliette tok et steg unna. «Du tenkte på Chris Frampton, ikke sant? Han har mye å svare for.» Hun vrikket på den hvite musen på pulten og lot den vesle saueformede pekeren fra musen gnistre skjermen til liv. «Sytten år senere plager han deg fremdeles.»

«Faktisk tenkte jeg på Ben.» Hun rettet oppmerksomheten mot søsteren.

«Den drittsekken. Jeg ville ikke brukt et minutt på ham.» Juliette trakk frem den lærkledde kontorstolen og satte seg i den mens hun glattet ut den marineblå drakten. «Han har ikke brydd seg om verken deg eller Seth. Jeg er overrasket over at du i det hele tatt snakker om ham, langt mindre at du viser Seth bilder av ham.»

«Men en gutt trenger vel faren sin?» Victoria hadde flere ganger tenkt på at det å ha Ben i Seths liv kanskje kunne dempe oppførselen hans noe. Seths, altså. Ikke Bens. Selv om Ben nok kunne hatt godt av en dose ansvarsfølelse. Hun hermet etter søsteren og inntok plassen bak skrivebordet.

«Jeg vil heller oppdra et barn alene enn å utsette ham for en far som ikke bryr seg,» sa Juliette.

«Det er lett for deg å si. Du har funnet den ene anstendige mannen som finnes og har giftet deg med ham.» Victoria gransket sin vakre, intelligente og disiplinerte lillesøster, hvis beksvarte hår holdt seg der det skulle, som var kledd i klær som aldri var krøllete og som hadde et liv som flommet over av både glede og ømhet. Takk gud at hun ikke hadde måtte lide seg gjennom en skilsmisse og den ydmykelsen og traumet det var. Å fremstå som plaget var Victorias rolle. «Jeg er glad du og Dan har hverandre,» sa hun.

«Vi var kanskje unge, men Dan visste han hadde funnet en skatt.» Julie løftet det ene øyenbrynet. «Uansett har han signert på en kontrakt som sier vi skal være sammen i gode og onde dager. I motsetning til Balleløse Ben, er Dan av den oppfatning at det faktisk betyr noe.»

Victoria la hendene på skrivebordet og tvang seg til å puste. Juliette så alt i svart og hvitt. Hun la ikke skjul på det faktum at Ben var kvalmende for henne.

«Jeg vet Seth kom som et sjokk på dere,» fortsatte Juliette. «Men Ben sa seg enig i å være hjemme med ham.» Hun hoppet opp fra stolen. «La meg fortelle deg hva som irriterer meg aller mest. Han var der og så deg gjennomgå en vanskelig fødsel, krevde at du ammet selv om tanken alene gjorde deg syk, og sa at du burde prøve å være en bedre mor. Husker du det? Og så forlot den der ynkelige varianten av en mann deg.» Juliette blåste opp kinnene og pustet kraftig ut. «Det er ingen grunn til å tro at Seth hadde hatt det bedre med ham i livet sitt. Det er en gudegave at han aldri kom tilbake.»

Tydelig fornøyd med at hun hadde truffet blink, satte Juliette seg igjen og skrudde på datamaskinen sin. «Så, er det dette som er grunnen til at du er sent ute i dag? Slaget i skallen?»

«Ja,» svarte Victoria mens hun svaiet lett etter søsterens enetale og den brå endringen av samtaleemne. Hun var ikke i stand til utdype, det var verken tid eller sted for slikt. Hun lot seg selv slappe av et øyeblikk før hun slo over i arbeidsmodus. «Hvordan går det med stjerneklientene dine?»

Juliette tastet like effektivt på tastaturet som Victoria, og etter en flyktig stillhet nikket hun fornøyd.

«Hva er det?»

«Besettelsen din, Chris Frampton. Flokken hans har vokst betydelig de siste fireogtjue timene. Det spekuleres i at han har vendt tilbake til Storbritannia.» Hun tastet inn mer informasjon og nikket på nytt. «Styret kommer til å bli ekstatiske.»

Victoria reiste seg fra stolen og gikk bort til kaffemaskinen. «Pengesugere. Jeg skulle aldri ha sagt ja takk til dem.»

Juliette sukket. «Ikke nå igjen. Det var en god forretningsidé.»

«Brekestolen er et privateid foretak.»

«Og så?»

«Det betyr at det ikke er påkrevd med et styre.» Victoria fylte opp to nytrukne kopper kaffe, gikk tilbake til skrivebordet og plasserte et varmt krus i hendene på Juliette. «Vi kunne utviklet selskapet på egen hånd.»

«Nei, det kunne vi ikke. Det var i ferd med å bli Frankensteins monster.» Juliette satte kruset fra seg og grep Victoria i hendene. «Vi trengte objektive innspill. Vi trengte juridiske og finansielle eksperter til å rådgi oss. Vi trengte et uavhengig styre som kunne løse problemene våre og megle mellom oss.»

Victoria nikket motvillig. Enda så nær hun og Juliette sto hverandre hadde de til tider sterkt motstridende meninger, en familiefeide styret hadde satt en stopper for en gang for alle.

«Vet du hvorfor jeg omsider ga etter?» sa Victoria og trakk hendene til seg. «Fordi du fortalte meg at jeg er akkurat som mamma.»

Juliette lo. «Men det er du jo. Like sta som henne. Og du tror ofte du alltid har rett. Noe du ikke alltid har, forresten.»

Victoria murret idet hun slapp Juliette løs. «Jeg tvinger ikke mine religiøse synspunkter på andre.»

«Skal innrømme det. Mamma var nok litt for ivrig, men hun gjorde det hun mente var best. Akkurat som deg. Og forresten, hvis det å gå i kirken og lese Bibelen var det verste som rammet oss, vil jeg påstå vi ikke har noe å klage over, spesielt når du tenker på mennesker som har fått hele livet snudd på hodet.» Juliette pekte på skjermen sin. «Her er godt eksempel. Besettelsen din.»

Et bilde av Chris Frampton sådde seg i den fruktbare jorden i Victorias tanker. Det var umulig å få det bort. «Jeg er ikke besatt av den faens Chris Frampton.»

Kanskje hun var litt opptatt av ham. Hun drømte ofte om ham. Intime, triste og forvirrende drømmer. «Jeg vet ikke engang hvilket land han oppholder seg i.»

Hun var selvsagt godt opptatt av surringen som hadde oppstått etter han hadde solgt ranchen sin utenfor Los Angeles, og av ryktene om at han hadde tenkt å komme hjem. Nyhetene var overalt. Det verste var de glupske medieulvene som gravde frem skrekkelige bilder fra for to år siden, da Chris sørget over tapet av sin kone og sønn. Takk og pris at de greide å holde den andre tvillingen utenfor rampelyset. Victoria hadde ikke noe ønske om å gjenoppfriske det minnet.

«Uansett er jeg opptatt av fremtiden, ikke fortiden.» Hun kikket i retning sønnen. «Vil du ha melk, Seth?» Ingen respons. Hun hevet røsten. «Seth? Vil du ha et glass melk?»

«Nei.»

Det ble tydelig at Victorias rådvillhet var tydeligere enn hun hadde ønsket, idet Juliette trakk stolen sin bort fra bordet, sparket av seg skoene og gikk bort til Seth. Hun tok av ham øretelefonene.

«’Vær så snill’ og ʻtusen takk’ kan gjøre mye godt, vet du,» sa hun og satte seg ned og krøllet bena under seg, mens hun trakk Seth nærmere seg.

Victoria merket seg mangelen på motstand fra sønnen. Det var ikke sjalusien som plaget henne. På samme måte som når Cerys var der, var hun takknemlig for at Seth ble trøstet. Nei. Hun visste hva det var. Hun hadde erfart det før. Det var avvisning.

«Hvorfor er du i så dårlig humør, lille venn?» Juliettes lyse stemme gled inn i tankene til Victoria. «Er det noe annet du har lyst til å gjøre?»

Seth krøp inntil Juliette mens han sendte Victoria et kaldt smil.

«Nei,» sa han. «Jeg liker dette.»

Var det mulig at fireåringen forsto manipuleringens kunst? Seth brukte den med ødeleggende virkning, og det var vanskelig å forestille seg at han ikke skjønte hva han drev med. Han var den ene personen Victoria virkelig burde forstå seg på, men selv om de var av samme kjøtt og blod, var de koplet på helt ulike måter.

«Jeg liker det også, men mamma og jeg må jobbe. Skal vi gå og se hva onkel Dan holder på med? Jeg tror kanskje han trenger litt hjelp.»

Seth nikket. «Jeg liker onkel Dan. Han skriker ikke til meg.»

Nok en gang stirret Seth på Victoria. Hun skjønte hva han mente.

Juliette beveget seg unna ham. «Hvem er det som skriker til nevøen min? Jeg skal kjefte på dem.» Hun reiste seg og trakk ermene opp. «Det er vel ikke en av de slemme dagmammaene, vel?»

Seth etterlignet sin tante og reiste seg fra sofaen. Han pekte med en tynn finger mot Victoria og sa: «Hun skriker.»

Både anklagen og såret stakk. Med øynene festet på Seth, så Victoria ham sno seg rundt sammen med Juliette mens han kikket fra den ene til andre siden av henne. I lav, men bestemt røst, sa han: «Hun skriker til meg, og jeg hater henne.»

Juliette stilte ham opp rett foran seg. Hun knelte ned til hun var i øyenhøyde med ham og holdt hendene hans i sine. «Nå skal du høre her, unge mann. Hat er en veldig sterk følelse, og å si det om mammaen sin er ikke veldig pent. Jeg blir lei meg når du snakker på den måten.» Hun kikket over skulderen hans i retning av Victoria før hun så på Seth igjen. «Alle mammaer kjefter og skriker innimellom. Vi kan bli like sinte som deg, men vi slutter ikke å være glad i deg for det. Jeg synes du skal si unnskyld og gå bort og gi mammaen din stor klem.» Hun slapp ham og reiste seg. «Gå, nå.»

Akkurat som Victoria trodde ble Seth stående taus og stille. Hun strakte ut armene sine, men Seth var for ung til å forstå hva det virkelig betydde – en mor som nesten desperat strakte ut armene til sin sønn. Idet han trakk seg bort fra henne, krympet Victoria seg. «Glem det, Juliette. Ring Dan og spør om han kan passe ham resten av dagen.»

Victoria trakk seg tilbake til skrivebordet og skrudde på skjermen igjen. Den virtuelle verden ropte på henne, en verden hvor man ikke kastet epler og hvor sårende ord ble slettet. Dersom livet hadde hatt en slettetast, hadde hun trykket på den her og nå.

Begynne på nytt. Aldri forelske seg. Aldri falle for en manns løgner. Aldri bli gravid. Hun blunket med øynene. Hun mente ikke det. Hun elsket Seth høyere enn alt annet, men hun skjønte ikke hvordan hun skulle håndtere det – dem – og få det til å fungere. «Det må finnes en måte,» sa hun stillferdig. Kanskje internett hadde mer oppdatert informasjon enn forrige gang hun søkte etter svar?

Idet hun så på skjermen, tronet ansiktet til Chris Frampton digert foran henne. Det mørke viltre håret som lå som en beskyttende topp over de sørgmodige, brune øynene hans. Ved siden av ham sto den vakre amerikanske kona hans, Lacey. Det var et smart trekk å ta henne med på de offisielle bildene. Han var en svært privat person, og ethvert glimt inn i hans personlige liv skapte en virvelvind av interesse for ham.

Nå for tiden sto alltid manageren hans, Tommy Stone, ved hans side.

Victoria hvilte albuen på skrivebordet og haken i hånden. Bildet av Chris var blitt tatt kort tid før hans sønn og kone omkom. Kort tid senere trakk han seg tilbake. Sluttet å filme, trakk seg bort fra det offentlige, mens ryktene sa at han ikke hadde kontakt med sin overlevende sønn. Dersom det var sant, var det en tragedie.

Men for et liv han hadde levd. Han kom opprinnelig fra Portland og hadde vokst opp til å bli en anerkjent actionhelt i Hollywood.

Det passet Victoria godt at han hadde giftet seg med Lacey for mange år siden. Det hadde gjort henne i stand til å glemme fortiden. Deres fortid.

Den forble glemt inntil hun utviklet Brekestolen og det unge teamet av ivrige medarbeidere sørget for å få Chris som en av de første klientene deres. Fra det tidspunktet av hadde Victoria hatt problemer med å unngå å høre om ham. For noen år siden hadde hun mottatt sensitiv informasjon som hun bare hadde vært nødt til å kjøpe – for å få den begravd. Hemmelighetene hun satt på hadde hatt potensial til å ødelegge karrieren hans. Nå kom de til å infisere åpne sår. Takk Gud at hun aldri mer trengte å se ham inn i øynene.

De vakre, brune øynene.

Hun fulgte leppene på bildet av ham med skjermpekeren. Chris hadde alltid vært tiltrekkende. Han var vakker. Vågal. Det var han som var mannen som hadde vist Victoria hva det var å slippe seg løs og leve livet.

Han var også den første som sviktet henne.

Andre kapittel

LA Starburst@MackTheHack

Solgt! @SkuespillerChrisFramptons ranch solgt for 28 mill dollar. Det gikk raskt. Hvem er den lykkelige nye eieren, mon tro? Enda viktigere: Hvor er Chris Frampton?

Victoria forsøkte å gi inntrykk av at hun var oppslukt av arbeidet. Fra det øyeblikket Dan hentet Seth hadde hun dukket ned i hauger av fargerike mapper, hvorfra hun nå og da løftet blikket for å ta en kikk på skjermen. Det var i et sånt øyeblikk hun oppdaget at Juliette sto og kikket på henne.

«Jeg har det bra, Juliette, helt ærlig.» Det var en løgn. Hun var opptatt med å tenke på at Chris Frampton snart kom hjem, samtidig som hun grublet over måter å stanse Brekestolens styre fra å følge en ødeleggende retning mens hun på samme tid fortvilte over det ikke-eksisterende forholdet til sønnen. Hun skar en grimase. «Bortsett fra den dundrende hodepinen.» Hun skjøv seg bort fra skrivebordet og gned seg i nakken. Livet hennes var for rotete til at hun selv kunne ta veloverveide avgjørelser. Det var for mange krav som ble stilt henne, både emosjonelt og fysisk. Et eller annet måtte gi etter. «Jeg kunne klart meg uten denne saken med styret.»

«Tror du de kommer til å gjennomføre det?»

Victoria sukket. «Selvfølgelig gjør de det. Det er penger som motiverer dem. De gjør alt som er nødvendig for å holde kontoene sine fulle og de feite rumpene sine komfortable.»

«Men de har lojalitetsplikt, og i rapportene deres påstår de at dette grepet kommer til å sikre Brekestolens fremtid ...»

«Det eneste dette vedtaket medfører er å sikre deres egen posisjon, Juliette. La oss se det i øynene. Vi har gjort dårlige valg når det gjelder enkelte av medlemmene i styret. Vi lot oss blende av at flere av dem hadde suksessrik fortid. De var beinharde forretningsmenn med et rykte å forsvare.» Victoria svingte stolen rundt og stirret på søsteren. «Jeg skal vedde en årslønn på at de kommer til å kreve nedskjæringer.»

«Men hvis det å kreve betaling av klientellet for å være medlemmer er med på å øke overskuddet ...»

Victoria avbrøt henne nok en gang. «Glemte du den delen hvor de foreslo å betale kjendisene for eksklusive brek? Det er jo latterlig. Det kommer ikke til å virke. Folk kommer til å hoppe av lasset. Våre følgere liker det personlige preget, den nære kontakten, sjansen til å diskutere med likesinnede sjeler, kanskje til og med å få breke med idolet sitt. Hvis det er kjendissladder de er interessert i, kjøper de et ukeblad eller flykter de til konkurrentene våre – og det er enda verre. De kommer ikke til å abonnere på tjenestene våre.» Hun ristet på hodet. «Det står katastrofe skrevet diagonalt over hele planen.»

«Jeg skjønner det ikke. Styret handler i firmaets beste interesse. Vi må jo tjene penger. Det handler ikke bare om penger i deres lommer, gjør det vel?» Juliette viftet med en hånd i retning vinduet. «Jeg hører deg ikke klage om den glinsende toseters sportsbilen du har parkert i den private garasjen vår.»

Victoria strakte seg etter en fjernkontroll på skrivebordet og slo på TV’en. «Jeg trenger en pause.» Hun reiste seg, strakte på armene og gikk over mot sofaen, kollapset på den og ble liggende hissig og frustrert der. Det kunne vel ikke tenkes at Juliette kom til å stemme på det samme som styret? Victoria kikket på den store skjermen, klikket seg fort gjennom programguiden og valgte en av nyhetskanalene.

Det var et feilgrep.

Uansett hva hun så på, TV, internett eller mobilen, så hun Chris’ 35-årige og jagede ansikt der. Det var hult, blekt og fortvilet. Det var ikke mulig å slippe unna de gamle bildene av ham der han ble nedrent av blodtørstige, aggressive fotografer eller der han bryskt ble ført inn i boligen på ranchen av store, muskuløse sikkerhetsvakter.

Victoria hadde sett bildene tretti, kanskje førti ganger de siste par årene. Hver eneste liten teknologienhet på kontoret hennes proklamerte sorgen hans gjentatte ganger. Hver eneste gang navnet hans ble skrevet, breket eller strålet ut på internett, for hvert sekund som gikk da det plagede ansiktet hans ble offentliggjort, følte Victoria seg som om hun sto foran en dommer. Teknologien, selskapet, merkevaren hun hadde utviklet og bygget opp hjalp bare til med å forsterke redselen hans. Å se denne vakre mannen bli redusert til et innslag på et dårlig talkshow gjorde henne kvalm.

Hun skvatt da noen tok henne på armen.

«Går det bra?» Juliette tok fjernkontrollen fra Victoria, slo av TV-en og satte seg ned. «Jeg er lei for at jeg kalte ham en besettelse. Dette må være ganske hardt for deg.»

Victoria trakk på skuldrene. Selv om hun skjønte hva Juliette mente, likte hun ikke inntrengningen eller «delingen», som søsteren kalte det. Det var ikke Victorias stil. Det hadde vært altfor mye av det allerede. Det gikk en liten skjelving gjennom kroppen hennes.

«Det er komplisert,» sa hun og håpet på at et par ord, uansett innhold, kunne legge en demper på Juliette.

«Uansett hvor han har gjort av seg, har det i alle fall skapt litt av et oppstyr. Han er nummer én i alle brekene som blir lagt ut. Han er overalt på Brekestolen.»

«Trender han?» Victoria hadde ikke forventet noe annet, men det var ikke det hun ønsket. Hun trakk knærne oppunder seg, holdt dem fast med armene, la hodet ned på knærne og lukket øynene.

«Ærlig talt. Hadde han ikke trendet hadde jeg begynt å lure,» sa Juliette. «Det var en forferdelig historie av episke proporsjoner. Alt Chris gjør fremover vil bli målt opp mot hvordan han håndterte tapet av familien. Brekestolen gjør akkurat det vi har programmert den til.»

Victorias øyne sto brått vidåpne. Hun løftet hodet, og hun følte hvordan raseriet gjorde kinnene hennes glorøde. «Nei, det gjør den ikke. Målet mitt var ikke å ødelegge menneskers liv.»

Luften i fjerde etasje var så tung at selv Victorias slanke kropp strevde med å trekke pusten. Hun sparket føttene ned på gulvet, reiste seg fra sofaen, åpnet det nærmeste vinduet og dro den kalde novemberluften dypt inn i lungene. «Jeg kan ikke gjøre dette mot ham. Ikke en gang til. Jeg er ikke hjerterå.»

«Det er jo det jeg har sagt deg i årevis,» sa Juliette og vendte tilbake til datamaskinen og begynte å taste på tastaturet. «Men du må huske at Chris på eget initiativ inntok rampelyset. Han var berømt for sine ambisjoner. Vi tilbød ham en medieplattform, og han grep den med begge hendene.»

«Det der er ikke rettferdig, Juliette,» sa Victoria og snudde seg rundt mens søsteren inntok plassen sin. «Han fulgte drømmene sine.»

«Ja, det gjorde han. Han var fullstendig ukjent, en hardtarbeidende britisk skuespiller som kjempet for å slå gjennom i Amerika. Og se på ham nå.» Juliette snudde skjermen rundt. «Han har vunnet to Taurus World Stunt Awards, går på bar med Jason Statham og har fått sin egen stjerne på Hollywood Walk of Fame.» Hun grep mobilen og håndterte den i luften. «Verden ble kjent med skuespilleren Chris Frampton her på Brekestolen. Har du sett hvor mange han har i flokken?»

Victoria forberedte seg på å si noe, men Juliette holdt opp hånden og indikerte stillhet. Victoria adlød.

«Hvordan fikk han støtte da han drev lobbyvirksomhet overfor Akademiet for å få dem til å introdusere en Oscar for beste stunt? Jo, ved å breke til mer enn tre millioner følgere på vårt sosiale nettverk. Tre millioner av dem.»

«Det er ikke bare han som har hatt fordeler av samarbeidet. Brekestolen har da også tjent på kjendisstatusen hans.»

«Det er sant. Han var en glimrende investering. Økonomisk, mener jeg.»

Victoria snøftet. «Hva med følelsesmessig? Jo takk.» Hun snudde seg, smelte vinduet igjen, før hun lente ryggen mot det kalde glasset. «Jeg var ikke mer enn atten år gammel da han og jeg ble sammen. Hva ante vel jeg om forhold?» Den unnskyldningen holdt ikke vann hos Juliette – hun var atten da hun møtte Dan. Nitten da de hadde fått sitt første barn. Victoria endret taktikk før søsteren rakk å protestere. «Jeg hadde ikke møtt noen som ham. Han var spennende. Impulsiv. Villig til å prøve alt. Så fullstendig annerledes enn meg. Jeg var …» Hun tenkte seg om et øyeblikk og ventet med å bruke det ordet som hun visste kom til å ha størst nedslagskraft. «Jeg ble inspirert av ham.»

«Du elsket ham, Victoria. Hvorfor kan du ikke bare innrømme det?»

Victoria presset leppene sammen, skiftet vekten fra den ene foten til den andre og stirret hardt i gulvet.

«Du har evnen til det, vet du. Det er ikke mer enn to minutter siden du proklamerte at du ikke var hjerteløs.»

«Dette hjelper ikke, Juliette.» Victoria gned seg i øynene, som strømmet over av tårer etter hun hadde stirret så hardt mot det teppelagte gulvet. Hun blunket bort tårene og speidet tvers over rommet. Juliettes dataskjerm som vendte utover hadde gått i dvale og viste et helskjermsbilde av de fire barna hennes, sammen med Dan, mens de lekte i sjøen. Etter hvert som synet ble klarere, ble det trukket mot to skikkelser i bakgrunnen som padlet i de grunne bølgene. Den ene var høy og tettbygd, den andre kort og slank, med masse krøllete hår.

Victoria gikk bort til skjermen. «Hvem er det der?» sa hun og pekte på den minste av skikkelsene.

Juliette kom bort, kikket på skjermen og smilte. «Det er jo Seth. Og den andre er pappa. Vi dro til Weymouth noen dager i fjor sommer. Husker du ikke? Du kunne ikke bli med, så vi tok Seth med oss. Det var litt trangt i huset til pappa, men det var så varmt at guttene sov i telt i hagen.»

«Sov Seth i telt?» Dette var helt nytt for Victoria.

«Ja visst. Fortalte jeg deg ikke det? Jeg og jentene sov i huset, men Seth sov i teltet med Alex og Dan. Pappa lagde mat til dem på primusen han brukte da vi var små. Gud vet hvor gammel den er.» Juliette snudde skjermen tilbake til normalposisjon og vendte tilbake til skrivebordet. «Det var synd du ikke kunne bli med. Seth var så søt der han lå i soveposen og så ut som en liten larve. Jeg trodde jeg hadde vist deg disse bildene tidligere.» Hun satte seg på kontorstolen og grep tak i PC-musen. «Vent litt, så skal jeg finne dem.»

Victoria svarte med et distrahert nikk, gikk bort til vinduet igjen og studerte menneskene nede på gaten. Det faktum at Juliette kunne mimre om ferier med Seth plaget henne, men det var hennes egen feil. Dersom hun hadde brukt like mye energi på morsrollen som på jobben, hadde hun hatt sånne minner selv.

Hun lukket øynene, forsøkte å samle tankene som sauer i et kve, gjete de gode minnene fremst i flokken, og bevise for seg selv at hun hadde det bra. Hun prøvde å se for seg de øyeblikkene hun hadde delt med Ben – det første kysset, frieriet, julefeiringen i Klosters. Ingen av dem dukket opp.

Hun avviste bildet av Chris som forsøkte å trenge seg frem, og forsøkte heller å tenke på Seths milepæler. Hun knep øynene sammen, og forsøkte å kontrollere minnene, tvang dem gjennom hjernens smale tunneler, men så bare store, svarte hull. Hun greide verken å mane frem sønnens første gurglelyder, den første tannen, de første skrittene, uansett hvor dypt hun gravde. Ikke et eneste spor. De var bare ikke der.

Mens hun forsøkte å samle seg for å unngå at alt raknet, la hun hendene på vinduet og lente seg mot det mens hun prøvde å tvinge tankene bort.

Da hun hadde gjenvunnet fatningen, åpnet hun øynene og myste gjennom duggen som pusten hennes hadde etterlatt seg på glasset. Verden under var abstrakt med uklare skikkelser og farger, men da Victoria tok et steg bakover, forsvant tåken og synet ble atter klart og tydelig. Alt handlet om perspektiv.

«Juliette?» Stemmen var mild og myk. «Juliette?» Sterkere denne gangen. Hun snudde seg mot søsteren. «Hvordan rangerer du meg som mor?»

Det gikk en lang stund før Juliette svarte. «Jeg skjønner at jobben er viktig for deg. På mange måter definerer arbeidet deg, men jeg vet også at det å være en mor og være i full jobb kan være tøft. Vi har ikke mulighet til å slippe alt vi har i hendene og løpe hjem til barna våre, selv om vi skulle ønske det. Selv er jeg full av skyldfølelse fordi jeg går hjemmefra før barna våkner, og fordi jeg glemmer å spørre dem hva de spiste til lunsj.» En ny lang pause. «Så alt i alt klarer du deg ganske bra.»

For Victoria var svaret hennes for kalkulert. «Jeg ønsker ikke et diplomatisk svar, Juliette. Jeg vil ha et ærlig svar. Jeg er ikke noen god mor, er jeg vel?» Hun merket seg at Juliette satt og dreide på gifteringen. Det var et ganske typisk tegn på at søsteren følte seg ubekvem med situasjonen. Victoria trengte ikke noe mer svar enn det. Hun løftet hånden. «Det er greit. Du trenger ikke si noe.» Det var grusomt å tenke på at andre så på henne som en dårlig mor. Hun la hendene på magen.

«Victoria? Du er veldig blek.»

Det var som om magen reagerte på kaoset i hodet hennes. Victoria følte seg dårlig og kvalm og protesterte ikke da Juliette førte henne tilbake til sofaen. Med et forsiktig dytt mot skuldrene satte hun seg og inntok en fremoverbøyd stilling mens hun ventet på at svimmelheten skulle gi seg.

To spesifikke og ubehagelige tanker kom sigende ut av mørket: Seth hatet henne – og det var hennes egen feil. I stedet for å leve livet til fulle, slik hun hadde gjort tidligere, hadde hun brukt all tiden sin på å utvikle Brekestolen, og i prosessen mistet hun mannen sin og fikk en sønn som hatet henne. På et eller annet tidspunkt hadde hun bestemt seg for å flykte inn i den virtuelle verden.

Mens hun søkte seg gjennom minnene for å finne et svar, var det ett som skilte seg ut. Den natten hun og Chris Frampton hadde elsket på Chesil Beach. Var det samvittigheten som antydet at sviket var ansvarlig for hvordan hun levde sitt liv? Hun måtte tenke gjennom det senere. Akkurat nå måtte hun konsentrere seg om sønnen.

«Jeg er nødt til å ordne opp med Seth før det er for sent.»

«Hva mener du med å ordne opp med Seth?» spurte Juliette med rynker på nesen. «Hva er det som må ordnes?»

«Alt sammen. Du hørte ham. Han hater meg.»

Juliette knelte ned ved siden av Victoria. «Alle barn sier sånt når de ikke får viljen sin. Du har bare hatt en vanskelig dag. Det er alt.»

Victoria ristet på hodet. «Nei. Hver eneste dag er vanskelig.» Hun trakk pusten dypt. «Jeg er nødt til å ta et skritt bort fra jobben og konsentrere meg om sønnen min. Jeg vil ikke våkne opp en morgen og innse at både min og Seths verden har blitt ødelagt av min egen kortsynthet.»

«Victoria. Du er en visjonær.» Juliette hoppet opp og grep et papirark fra skrivebordet. Hun rev det i fire og skriblet pengesymboler på alle de fire delene. Hun lot dem falle som konfetti på sofaen. «Du tok en idé og utviklet den til å bli et forretningsimperium verdt millioner av dollar. Hvordan kan det være kortsynt?»

«Jeg snakker ikke om Brekestolen. Jeg snakker om sønnen min. Jeg har vært blind overfor hans behov. Egosentrisk.» Innrømmelsen dempet ikke Victorias skyldfølelse. Det hjalp ikke alltid å snakke om problemene. «Dette er viktig, Juliette. Tenkt deg at du var i mine sko. Hva hadde du gjort?»

Juliette trakk seg tilbake i retning kaffemaskinen, stoppet opp et øyeblikk, som om hun var fanget i tanker, og trykket deretter påknappen inn. «Selvsagt er det viktig. Du må ta deg fri. Hvor lang tid tror du at du trenger?» Hun ventet ikke på de siste kaffedråpene før hun trakk kruset ut. «En uke? En måned?»

Victoria trakk på skuldrene. Det var umulig å si. «Fortell meg hvor lang tid jeg trenger for å bli ordentlig kjent med sønnen min, så skal jeg gi deg en dato.»

«Så du vet ikke?»

«Nei.»

«Men du vet jo alt. Alltid.» Juliette slurpet i seg litt kaffe. «Du planlegger jo livet til minste detalj. Du finnes ikke spontan.»

Victoria hevet øyenbrynene. «Dette overrasket meg også, men det føles riktig.» Hun trakk på skuldrene igjen. Alt sammen var helt nytt for henne. Spontaniteten var ellers Juliettes spesialitet. «Jeg er Seths eneste forelder. Det er på tide jeg begynner å oppføre meg som en. Jeg har fått en dyrebar gave, og jeg har latt den renne ut mellom fingrene mine. Borte.» Hun stirret på de opprevne papirbitene Juliette hadde skriblet på. «Jeg elsker den beskyttelsen Brekestolen gir meg. Det er det beste jeg har gjort, men likevel setter jeg Seth høyere. På tross av alt.»

«Jeg er ikke sikker på om jeg forstår.» Juliette rynket pannen.

Victoria samlet sammen de fire eksemplene på byggingen av et imperium, krøllet dem sammen i små baller og kastet dem en etter en mot metallspannet ved siden av skrivepulten sin. «Det gjør ikke jeg heller. Men jeg kan ikke fortsette på denne måten.» Hun pekte på blåmerket på pannen og ventet på Juliettes reaksjon.

«Var det ikke en ulykke?» Hun kommenterte spørsmålet roligere enn Victoria hadde ventet.

«Ikke akkurat.»

«Hva mener du?» sa Juliette med en tydelig heving av røsten.

«Seth var sint. Han dyttet meg. Jeg falt på krokene.»

Juliette lente seg mot ryggen av en lenestol. «Dyttet Seth deg? Var han sint og dyttet deg? Men han er fire år gammel. Det må ha vært en ulykke.»

«Dyttingen var ingen ulykke. Slaget mot hodet var bare en bonus.»

«Hvordan kan du si dette om ditt eget barn?»

«Fordi det er sant. Det har skjedd før. Han sparker meg i leggen. Slår meg i ryggen. Noen ganger gjør det dritvondt.»

«Men han er bare fire år gammel.»

«Jeg vet det. Du har allerede sagt det.» Victoria var i ferd med å miste tålmodigheten. Juliette trodde henne ikke. Dette var grunnen til at hun ikke hadde nevnt noe tidligere. Dersom hennes egen søster trodde hun løy, hvilken sjanse hadde hun da om hun fortalte andre om det? «Bare glem det, Juliette. Glem at jeg nevnte det. Jeg trodde jeg kunne snakke med deg. Av alle personer trodde jeg i alle fall du ville lytte. Så dum var jeg altså.»

Victoria gikk bort til pulten sin og satte seg på kontorstolen. Som i blinde lette hun stresset gjennom skuffen og samlet noen få gjenstander. Stappet dem i vesken. Så reiste hun seg, klar til å gå. «Jeg kommer på styremøtet. Utover det kan du late som om jeg har tatt et friår.» Hun tilbakela distansen fra skrivebordet til døren med lynets hastighet og grep etter håndtaket. «Jeg ser helst at du ikke forteller dette til noen.» Mens hun ventet på en bekreftelse, så hun glimtet i Juliettes øyne og munnen som skalv.

«Jeg beklager, Victoria. Jeg hadde ingen anelse om hvordan det var. Jeg vet at Seth kan være vanskelig, men at han går fysisk til angrep? Jeg greier ikke forestille meg det. Han har aldri gjort noe sånt mot meg.»

«Det er fordi han ikke hater deg. Eller ønsker deg død.»

«Har han sagt det?»

Victoria nikket. «Selv om han bare er fire år gammel.» Hun slapp håndtaket og bøyde hodet. «Jeg aner ikke hvordan jeg skal rette opp i dette rotet, men jeg håper at en liten pause fra alt sammen kan endre på perspektivet.»

«Hvor har du tenkt å dra?»

«Til pappa. Han har alltid en løsning.» Victoria lo halvhjertet. «Ikke alltid det rette svaret, men et godt utgangspunkt, i det minste.»

«Dessuten elsker Seth ham,» la Juliette til.

«Tydeligvis.» At hun besøkte faren så sjelden var enda en ting som ga Victoria dårlig samvittighet. Hun kunne ikke huske forrige gang hun hadde kjørt til Weymouth. Hun måtte da ha tatt Seth med seg dit da han var baby? «Han kommer til å bli overrasket over å se meg. Se oss.»

«Han kommer til å hoppe i taket. Og du blir den første som får møte den nye venninnen hans også.»

De to kvinnene ble stående og stirre på hverandre, før Victoria ristet på hodet. «Det skal bli gøy. Jeg håper Seth oppfører seg.»

Juliette tok et skritt frem og la Victoria en klem. «Jeg er så lei meg for at det har utviklet seg slik. Jeg burde hjulpet deg mer.»

«Ingenting av dette er din feil, Juliette. Du prøvde. Du har alltid gitt meg gode råd og forsiktige forslag. Har du glemt kranglene våre?»

Juliette slapp henne og ristet på hodet. «Jeg burde stått på mitt og insistert på å få hjelpe deg.»

«Det hadde ikke spilt noen rolle. Jeg hørte ikke etter. Var for travelt opptatt med å vise at jeg klarte meg på egen hånd.» Victoria slapp pusten tungt og sakte ut. «Ikke noe nytt der.»

«Likevel skulle jeg ønske du hadde fortalt meg om det tidligere.»

«Jeg var ikke klar før i dag. Bare det å tenke på det gjorde meg kvalm. Snakke om det … vel, du kjenner meg. Jeg liker å ordne opp i saker og ting på egen hånd.» Victoria trakk søsteren inntil seg og kysset henne på toppen av hodet. «Greit. Jeg kommer tilbake for å stikke en nødrakett opp i den feite ræva på styret, så ikke gjør noe dumt.» Hun trakk seg litt unna og søkte Juliettes blikk. «Det er din stemme. Bruk den fornuftig. Tenk på hva jeg sa. Det kommer til å være noen rundt det bordet som vil se på dette som en mulighet til å redusere kostnader og tråkke på autoriteten vår. Det som er igjen av den.» De forbaskede drittsekkene.