Kate Eberleen

14

Tusenfryd

Som om du ikke fantes

Oversatt av Heidi Bern

Til minne om min nydelige bestemor,

som gjorde alminnelige ting vidunderlige

Del 1

1

August 1997

TESS

På kjøkkenet hadde vi en pyntetallerken som mamma hadde kjøpt på ferie på Tenerife, med et håndmalt motto: I dag er den første dagen i resten av ditt liv.

Jeg hadde aldri lagt mer merke til den enn til pappas sangpremie eller snøkulen fra New York, som Kevin, broren min, hadde sendt oss i julegave, men denne siste dagen av ferien kunne jeg ikke få den ut av hodet.

Da jeg våknet, var innsiden av teltet fylt av en oransje glød, lik en gresskarlykt. For ikke å vekke Doll trakk jeg glidelåsen i teltåpningen forsiktig ned, deretter stakk jeg hodet ut i det blendende sollyset. Luften var fortsatt litt kjølig, og jeg kunne høre den fjerne klangen av kirkeklokkene. Jeg skrev ordet ʻplangent’ i dagboken og markerte det med en stjerne, slik at jeg kunne slå det opp i ordboken når jeg kom hjem.

Utsikten over Firenze fra campingplassen var fylt av terrakottakupler og hvite marmortårn som glitret mot den blå himmelen, og alt var så perfekt at jeg kjente en merkelig følelse av vemod, som om jeg allerede savnet den.

Det var mange ting jeg ikke ville savne, som å sove på bakken – etter noen timer var det som om steinene grov seg inn i ryggen på meg – og å måtte kle på meg i et rom som var mindre enn en meter høyt; og å gå hele veien til sanitæranlegget for så å komme på at jeg hadde glemt igjen dopapiret i teltet. Det er rart hvordan det er når ferien går mot slutten, halvparten av deg vil at den aldri skal ta slutt, mens den andre halvparten ser frem til å komme hjem til hverdagens bekvemmeligheter.

Vi hadde vært på interrail i en måned, ned gjennom Frankrike og deretter inn i Italia. Vi overnattet på togstasjoner, drakk øl med nederlandske gutter på campingplasser, slet med sviende, solbrent hud i treige, møkkete tog. Doll foretrakk strender og Bellinis; jeg var mer klar for kart og monumenter, men vi kom godt overens, slik vi hadde gjort helt siden vi møttes som fireåringer på vår første dag på St. Cuthbert’s og Maria Dolores O’Neill – det var jeg som forkortet det til Doll – spurte: «Vil du være bestevenninnen min?»

Vi var veldig forskjellige, men vi kompletterte hverandre perfekt. Når jeg sa det, svarte Doll alltid: «Du har nydelig hud!» eller «Så fine sko du har», og hvis jeg da sa til henne at jeg mente komplettere og ikke komplimentere, lo hun og sa at hun visste det, men jeg var aldri sikker på at hun gjorde det. Når du kjenner noen veldig godt, har det lett for å bli et litt internt språk, ikke sant?

Minnene jeg har fra de andre stedene vi dro til den ferien, er som postkort: det flombelyste amfiteater i Verona mot en beksvart himmel; den asurblå bukten i Napoli; de forbløffende levende fargene i taket i det sixtinske kapell. Men den siste, bekymringsløse dagen vi var i Firenze, dagen før livet mitt skulle ta en brå vending, husker jeg time for time, nesten skritt for skritt.

Doll brukte alltid mye lengre tid enn meg til å gjøre seg klar om morgenen fordi hun, selv da, aldri gikk ut uten full sminke. Jeg likte å ha tid for meg selv, spesielt den morgenen fordi det var den dagen jeg skulle få eksamensresultatene, og jeg prøvde å manne meg opp til å høre om jeg hadde gjort det bra nok til å komme inn på universitetet.

På vei opp til campingplassen kvelden i forveien hadde jeg lagt merke til den flombelyste fasaden på en kirke høyt der oppe, den var så vakker og glitret som en juvel i en skog. I dagslys var basilikaen mye større enn jeg hadde forestilt meg, og da jeg forserte den storslåtte barokke trappen, fikk jeg den eiendommelige tanken at dette ville være de perfekte omgivelsene for et bryllup. Det var helt ulikt meg, for jeg hadde aldri hatt en ordentlig kjæreste på den tiden, og langt mindre en drøm om å iføre meg en lang, hvit kjole.

Fra toppen av trappen var utsikten så åndeløs at jeg følte en irrasjonell trang til å gråte, og jeg lovet meg selv høytidelig – som man gjerne gjør når man er atten – at jeg en dag skulle komme tilbake.

Det var ingen andre der, men den tunge tredøren i kirken gikk opp da jeg ga den en dytt. Det var så mørkt der inne etter det blendende solskinnet ute at øynene mine brukte litt tid på å venne seg til halvmørket. Luften var også flere grader kjøligere enn den intense sommervarmen ute, og jeg kjente den typiske kirkelukten av støv blandet med røkelse. Alene i Guds hus ble jeg brått oppmerksom på den ugudelige klapringen av sandalene mine idet jeg gikk opp trappen til koret. Jeg stirret på Jesu gigantiske, ubevegelige ansikt og ba om at karakterene mine skulle være gode nok, da lyset plutselig flommet inn over alteret, som ved et rent mirakel.

Jeg snudde meg og skvatt til da jeg fikk øye på en hengslete fyr på min alder. Han sto ved siden av en boks som var festet til veggen, der du kunne legge i en mynt for å slå på lysene. Han hadde fuktig, brunt hår som var dratt bort fra ansiktet og var enda mer upassende kledd enn meg: i treningsshorts, singlet og joggesko. Et øyeblikk hadde vi sjansen til å smile til hverandre, eller si noe, men vi lot den gå fra oss. Forlegne valgte vi begge å konsentrere oss om den enorme kuppelen av gyllen mosaikk, og så ble lyset borte igjen med et høylytt klikk, like brått og uventet som det hadde kommet.

Jeg kikket på armbåndsuret mitt i det påfølgende halvmørket, som for å antyde at jeg hadde hatt lyst til å se nærmere på den ikoniske statuen, kanskje til og med bidra med et minutt av elektrisitet selv, hvis jeg ikke dessverre hadde hatt hastverk. Da jeg nådde døren, hørte jeg et klikk igjen, og da jeg så opp på den høytidelig flombelyste statuen av Jesus, føltes det som om jeg hadde skuffet Ham.

Doll var ferdig sminket og hadde fikset håret da jeg kom tilbake til campingplassen.

«Hvordan var den?» spurte hun.

«Bysantinsk, tror jeg,» sa jeg.

«Er det bra?»

«Vakkert.»

Etter cappuccino og boller med vaniljekrem – utrolig hvordan selv mat kjøpt inne på en campingplass smaker deilig i Italia – pakket vi sammen og bestemte oss for å gå rett ned til byen og postkontoret i sentrum, der jeg kunne ringe hjem og få resultatene mine slik at det ikke skulle henge over oss resten av dagen. Selv om det var dårlige nyheter, ville jeg vite det. Jeg holdt ikke ut å sveve i uvisshet om fremtiden som ventet meg. Så vi gikk ned til byens historiske sentrum mens jeg skravlet om alt mulig annet enn det tankene mine ustanselig kretset rundt.

Spenningen var så overveldende at da jeg slo nummeret hjem, føltes det som om jeg hadde mistet evnen til å snakke.

Mamma tok telefonen etter første ringetone.

«Hope kommer og leser resultatene for deg,» sa hun.

«Mamma!» ropte jeg, men det var for sent.

Lillesøsteren min, Hope, var allerede på linjen.

«Lese resultatene for deg,» sa hun.

«Kom igjen, da.»

«A, B, C …» sa hun sakte, som om hun trente på å lese alfabetet.

«Er ikke det fantastisk?» sa mamma.

«Hva da?»

«Du har fått A i engelsk, B i kunsthistorie og C i religion og filosofi.»

«Tuller du?» Jeg hadde fått tilbud om plass ved University College i London på betingelse av at jeg fikk to B’er og en C, så dette var enda bedre enn det jeg trengte.

Jeg stakk hodet ut av det lille telefonavlukket av pleksiglass for å gi Doll tommelen opp.

I den andre enden hørte jeg mamma juble, så istemte Hope. Jeg så dem for meg der de sto på kjøkkenet ved siden av hyllen med tallerkenen der det sto I dag er den første dagen i resten av ditt liv.

Doll foreslo at vi skulle feire ved å finne et bord på Piazza Signoria og bruke opp resten av pengene våre på en flaske musserende. Hun hadde mer penger enn meg siden hun jobbet deltid i en skjønnhetssalong ved siden av skolen, og hun hadde lengtet etter å sitte på en uterestaurant igjen helt siden Venezia, der vi uforvarende hadde brukt en hel dags budsjett på en cappuccino på Markusplassen. Doll var bare atten år, men hadde allerede fått sansen for luksus. Men klokken var bare ti om morgenen, og jeg tenkte at selv om vi drøyde flasken lenge, ville vi fortsatt ha mange timer igjen før vi skulle på nattoget til Calais, og trolig hodepine. Jeg er fornuftig sånn.

«Det er opp til deg,» sa Doll skuffet. «Det er din feiring.»

Det var så mange severdigheter jeg hadde lyst til å besøke: Uffizi, Bargello, il Duomo, Dåpskapellet, Santa Maria Novella …

«Du mener kirker, ikke sant?» Doll lot seg ikke lure av de italienske navnene.

Vi hadde begge fått en katolsk oppdragelse, men på dette stadiet i livet opplevde Doll kirken som noe som hindret henne i å sove lenge på søndager, og jeg syntes det var kult å beskrive meg selv som agnostiker, selv om jeg fortsatt ofte tok meg selv i å be om ting. For meg handlet Italias kirker mer om kultur enn om Gud. Jeg må innrømme at jeg var ganske pretensiøs, men det hadde jeg lov til å være siden jeg snart skulle bli student.

Etter at vi hadde plassert ryggsekkene våre i bagasjeoppbevaringen på stasjonen, tok vi en rask runde i Il Duomo, tok bilder av hverandre utenfor de gylne dørene til Dåpskapellet, deretter gikk vi rundt i en bakgate mot Santa Croce og stoppet ved en liten isbar som solgte hjemmelagd is, og som var i ferd med å åpne for dagen. Iskrem om morgenen tilfredsstilte Dolls trang til ekstravaganse. Vi valgte tre smaker hver fra de sylinderformede boksene som lå i rader bak glassdisken som et gigantisk maleskrin.

Jeg valgte forfriskende mandarin, sitron og rosa grapefrukt.

«Altfor lik frokost,» sa Doll og skeiet ut med marsala, kirsebær og sjokoladefondant, som hun beskrev som en smaksorgasme, og som holdt det gode humøret hennes oppe gjennom en hel time med Giottos veggmalerier.

Det morsomme med å se på kunst sammen med Doll var at hun kunne si ting som: «Han var ikke så god til å male føtter, var han vel?», men da vi kom ut av kirken, forsto jeg at hun hadde fått nok kultur. Og siden heten som preget byen midt på dagen, føltes kvelende, foreslo jeg at vi skulle ta bussen til den gamle byen Fiesole, som jeg hadde lest om i reisehåndboken. Det var en lettelse å stå ved vinduet på bussen og kjenne brisen i ansiktet.

Fiesoles stortorg virket forbløffende fredelig etter de tettpakkede gatene i Firenze.

«La oss feire med en menu turistico,» sa jeg og bestemte meg for å bruke den lille summen jeg hadde spart til nødstilfeller.

Fra der vi satt på restaurantens terrasse kunne vi se Firenze som en miniatyrby i det fjerne, det lignet bakgrunnen på et maleri av Leonardo da Vinci.

«Har du planlagt noe kulturelt i ettermiddag?» spurte Doll og tørket seg lett i munnvikene etter å ha fortært en svær porsjon med spagetti pomodoro.

«Det er et romersk teater her,» vedgikk jeg. «Men det er helt ok om jeg gjør det alene, jeg mener det.»

«De jævla romerne var overalt, ikke sant?» sa Doll, men hun ville gjerne være med.

Det var bare oss der. Mens jeg utforsket stedet, la Doll seg ned for å sole seg på en av benkeradene av stein. Hun satte seg opp og klappet da jeg fant veien opp på scenen. Jeg bukket.

«Si noe!» ropte Doll.

«I morgen og i morgen og i morgen!» ropte jeg.

«Mer!» ropte Doll og tok frem kameraet.

«Jeg husker ikke mer!»

Jeg hoppet ned fra scenen og klatret opp de bratte trappene.

«Skal jeg ta et bilde av deg?»

«Vi tar et med begge to.»

Doll plasserte kameraet tre trinn opp og antok at hun ville klare å få med begge to med åsene i Toscana som bakgrunn.

«Hva er italiensk for smil?» spurte hun og stilte inn selvutløseren før hun skyndte seg ned og stilte seg ved siden av meg for å vente på klikket fra lukkeren.

I fotoalbumet mitt ser det ut som om vi sender slengkyss til kameraet. De selvklistrende greiene har blitt helt gule nå, og plasten som dekker bildene, er ruglete, men fargene på bildet – hvit stein, blå himmel, mørkegrønne sypresser – er akkurat like klare som jeg husker dem.

Med sangen fra usynlige sirisser rundt oss ventet vi på bussen tilbake til Firenze i en taushet som ikke lignet oss.

Omsider sa Doll hva hun tenkte på. «Tror du vi fremdeles kommer til å være venner?»

«Hva mener du?» Jeg lot som jeg ikke skjønte hva hun spurte om.

«Når du går på universitetet med folk som har peiling på bøker og historie og sånt …»

«Ikke vær dum,» sa jeg selvsikkert, men den forræderske tanken hadde allerede slått meg, at neste år kom jeg antakelig til å reise på ferie sammen med folk som ville ha lyst til å se på den lille samlingen av malte greske vaser i det arkeologiske museet, eller kose seg med å sammenligne arbeidene til Michelangelo og Donatello og de andre Ninja Turtles (som Doll kalte dem).

I dag er den første dagen i resten av ditt liv.

Jeg kjente et lite stikk av forventning og frykt i magen min hver gang jeg dristet meg til å tenke på fremtiden.

Da vi kom tilbake til Firenze, tok vi en liten omvei for å kjøpe oss enda en is. Doll klarte ikke å motstå sjokoladen igjen, denne gangen med melon, og jeg valgte pære, som smakte som essensen av hundre perfekt modnede Williams-pærer, med bringebær, så kraftig og søt som et sommerminne fra barndommen.

Det var litt mindre travelt rundt Ponte Vecchio enn det hadde vært tidligere på dagen, så vi gikk og kikket litt i vinduene på de små gullsmedforretningene. Da Doll fikk øye på et sølvarmbånd som var mye billigere enn resten av utvalget, bøyde vi hodet under dørkarmen og presset oss inn.

Innehaveren holdt opp det tynne kjedet med miniatyrkopier av Il Duomo, Ponte Vecchio, en flaske Chianti og Michelangelos David.

«For barna,» sa han.

«Kanskje jeg skal kjøpe det til Hope?» sa Doll, ivrig etter å finne noe å bruke resten av pengene sine på.

Mens vi sto der og kikket på at mannen la armbåndet på et stykke tøy i en liten pappeske preget med gylne liljer, så vi antakelig for oss at dette ville bli noe søsteren min ville oppbevare på et trygt og spesielt sted, og at vi av og til ville pakke det opp sammen og betrakte det med tilbedelse i blikket, som et kostbart arvesmykke.

Utenfor hadde lyset forlatt de gamle bygningene, og byens larm hadde stilnet. Den myke jazzmelodien fra en gatemusikants klarinett strømmet gjennom den varme luften. Midt på broen ventet vi til det ble en luke i strømmen av mennesker slik at vi kunne ta et bilde av hverandre mot den mørknende, gylne himmelen. Det var rart å tenke på alle peishyllene vi ville stå på i bakgrunnen av andre folks bilder, fra Tokyo til Tennessee.

«Jeg har to bilder igjen,» kunngjorde Doll.

Jeg betraktet mengden, og blikket mitt landet på et ansikt som på en eller annen måte så kjent ut. Jeg klarte først å plassere ham da han rynket brynene forbauset da jeg smilte til ham. Det var gutten jeg hadde sett i San Miniato al Monte samme morgen. Dagens siste solstråler spilte frem et rødskjær i håret hans, og han hadde på seg en kakifarget poloskjorte og bomullsbukser og sto ved siden av et middelaldrende par som så ut som om de kunne være foreldrene hans.

Jeg rakte kameraet frem til ham. «Kan du ta et bilde av oss?»

Det forvirrede ansiktsuttrykket fikk meg til å lure på om han kanskje ikke var engelsk, men så ble det bleke, fregnete ansiktet rødt av forlegenhet, og han svarte: «Ja, gjerne!» med en stemme som moren min ville ha kalt dannet.

«Smil!»

«Si!» sa Doll og jeg i kor.

På bildet er øynene våre lukket, og vi ler av vår egen vits.

Vi hadde en firesengs kupe helt for oss selv og tok de to nederste køyene. Vi sendte en flaske rødvin frem og tilbake mellom oss og snakket om alt vi hadde opplevd i ferien mens toget duvet gjennom natten. For meg handlet det om det jeg hadde sett og opplevd.

«Husker du blomstene i Den spanske trappen?»

«Blomstene?»

«Var vi egentlig på den samme turen?»

For Doll handlet det om menn.

«Husker du ansiktet på den kelneren på Piazza Navona da jeg sa at jeg likte å spise fisk?»

Vi visste nå at den setningen hadde en annen betydning på italiensk.

«Det beste måltidet?» spurte Doll.

«Prosciutto og fersken fra gatemarkedet i Bologna. Hva med deg?»

«Den pizzagreia med løk og ansjos i Nice var deilig …»

«Pissaladière,» sa jeg.

«Pass munnen din!»

«Den beste dagen?»

«Capri,» sa Doll. «Og du?»

«Jeg tror i dag.»

«Beste …?»

Doll var i ferd med å sovne, men jeg var lys våken. Hver gang jeg lukket øynene, så jeg meg selv i den lille studenthybelen jeg hadde fått tildelt på universitetet. Før hadde jeg ikke tillatt meg å fantasere om den, men nå var jeg i full gang med å sette tingene mine på hyllene, legge dynen på sengen og henge opp den nyinnkjøpte plakaten med Boticellis Primavera, som i øyeblikket lå og rullet sakte fra side til side på bagasjehyllen over meg. Hvilken etasje kom jeg til å bo i? Kom jeg til å ha utsikt over takene mot Telecom Tower, som den de hadde vist oss på åpen dag? Eller kom jeg til å få et rom som vendte ut mot gaten, med toppen av røde toetasjes busser som rullet forbi vinduet mitt, og brå lyder fra politisirener som ga meg følelsen av å være med i en film?

Kupeen ble kjøligere da vi begynte å klatre gjennom Alpene. Jeg la fleecejakken til Doll over henne. Hun mumlet takk, men våknet ikke, og det var jeg glad for, for det føltes godt å ha denne lille stunden for seg selv, alene med fremtidsplanene mine mens jeg var på vei fra det ene stadiet i livet til det neste.

Jeg må ha falt i søvn i løpet av natten. Jeg våknet av skranglingen fra frokosttrallen. Doll stirret dystert på de stadige regndråpene som jagde hverandre nedover vinduet mens toget raste over de flate slettene i Nord-Frankrike.

«Jeg hadde glemt været,» sa hun og rakte meg et pappkrus med sur kaffe og en croissant pakket inn i cellofan.

Det var ikke det at jeg hadde forventet meg flagg eller naboer som sto oppstilt i gaten for å ønske meg velkommen hjem, men da jeg gikk oppover Conifer Road etter å ha sagt ha det til Doll utenfor huset hennes i Laburnum Drive, kunne jeg ikke hjelpe for at jeg følte meg skuffet over at alt var nøyaktig som før. Det kommunale boligfeltet ble bygd på slutten av sekstitallet. Det var sannsynligvis supermoderne på den tiden, med sine alminnelige rektangulære hus, halvt dekket av lys murstein og halvt dekket av murpuss, og felles plenområder istedenfor hager på forsiden av husene. Alle gatene hadde navn etter trær, men bortsett fra noen få spinkelt blomstrende kirsebærtrær, var det ingen som hadde brydd seg med å plante noen. Noen av de med kjøpsrett på boligen hadde bygd på en glassveranda foran huset eller en vinterhage i hardplast tilknyttet gjennomgangsrommet i første etasje, men alle husene lignet likevel på en rekke med skoesker. Etter å ha vært borte en måned sto det klart for meg at jeg hadde vokst fra stedet.

Mamma visste bare omtrentlig når jeg skulle komme hjem, men likevel var jeg litt overrasket over at hun og Hope ikke sto ved vinduet eller ikke engang satt på plenen foran huset og ventet på meg. Det var en nydelig kveld. Kanskje mamma hadde fylt plaskebassenget i hagen bak huset? Kanskje de plasket så mye at de ikke hørte dørklokken?

Endelig kom en liten, velkjent silhuett til syne på den andre siden av det matte glasset.

«Hvem er det?» ropte Hope.

«Det er meg!»

«Det er meg!» ropte hun tilbake.

Det var aldri lett å vite om Hope tullet eller var seriøs.

«Det er Tree!» sa jeg. «Vær grei, Hope, åpne døren!»

«Det er Tree!»

Jeg skjønte at mamma svarte fra et sted inne i huset, men jeg kunne ikke høre hva hun sa.

Hope knelte ned på dørmatten for å snakke gjennom brevsprekken nederst på ytterdøren. «Jeg henter en stol på kjøkkenet.»

«Bruk den i gangen,» instruerte jeg gjennom brevsprekken.

«Mamma sa kjøkkenet!»

«Greit, greit …»

Hvorfor kom ikke mamma ned selv? Brått ble jeg sliten og irritert.

Omsider klarte Hope å åpne døren.

«Hvor er mamma?» spurte jeg. Det var litt kjølig inne i huset, og jeg kjente ingen varm duft av middag.

«Hun står opp nå,» sa Hope.

«Er hun syk?»

«Bare trøtt.»

«Er ikke pappa hjemme ennå?»

«Puben,» sa Hope.

Jeg fikk lempet av meg sekken, så kom mamma til syne øverst i trappen, men istedenfor å komme styrtende ned av glede over å se meg, gikk hun forsiktig ned trappen mens hun holdt seg fast i rekkverket. Jeg antok at det skyldtes tøflene hun hadde på under den utvaskede, rosa joggedressen som hun brukte når hun gikk på aerobic. Hun virket avmålt, nesten sint, og ville ikke møte blikket mitt mens hun fylte en vannkoker med vann fra vasken.

Jeg så på klokken. Den var over åtte. Jeg hadde glemt at det var lysere om kvelden i England. Det slo meg at jeg burde ha funnet en telefonkiosk og ringt hjem etter at jeg gikk av fergen, men det kunne ikke være en forsømmelse som var så alvorlig at mamma ville nekte å prate til meg.

Jeg la merke til at mammas hår var bustete bak. Hun hadde ligget i sengen da jeg kom. Bare trøtt, hadde Hope sagt. Hun hadde måttet klare seg alene i fire uker.

«Jeg kan gjøre det,» tilbød jeg meg og tok vannkokeren fra henne.

Den første uroen kom snikende da jeg oppdaget samlingen av skitne krus i kjøkkenvasken. Mamma måtte virkelig være utslitt, for hun sørget alltid for at huset var skinnende rent.

«Hvor er pappa?» spurte jeg.

«På puben, antar jeg,» sa hun.

«Gå opp igjen, du, så skal jeg komme med en kopp til deg.»

Mamma var alltid den som ville gjøre alt for andre, så jeg ble overrasket da hun svarte: «Takk,» og så la hun til, som om hun akkurat husket at jeg hadde vært borte: «Hvordan var ferien din?»

«Fantastisk! Den var helt super!»

Ansiktet mitt verket av å smile til henne uten å få noe tilbake.

«Og hjemturen?»

«Bra!»

Hun var allerede på vei ovenpå igjen.

Da jeg gikk opp med teen, var døren til mine foreldres soverom åpen, og jeg fikk et glimt av mamma i speilet på sminkebordet før jeg gikk inn i rommet. Du vet hvordan du noen gang ser folk på en annen måte når de ikke vet at du ser på dem? Hun lå med øynene lukket, som om livskraften hadde rent ut av henne og etterlatt henne livløs, som et ekko av seg selv. Jeg stirret på henne et øyeblikk, men så beveget hun på seg, brått oppmerksom på at jeg sto der.

Øynene hennes lyste av angst, de møtte blikket mitt og sendte meg en taus beskjed: Ikke spør mens Hope er her. Så, da hun så at jeg var alene, lukket hun dem igjen, lettet.

«Jeg skal hjelpe deg litt opp,» sa jeg.

Hun lente seg mot meg mens jeg ristet opp putene bak henne. Kroppen hennes kjentes lett og skjør. En halvtime tidligere hadde jeg gått oppover Crescent Road og avskydd at den var så kjedelig og alminnelig. Nå var et jordskjelv i ferd med å snu alt på hodet, og jeg ønsket desperat at alt skulle bli som normalt igjen.

«Jeg er syk, Tess,» sa hun som svar på spørsmålet jeg var for redd til å stille.

Jeg ventet på at hun skulle si: «Men det går bra, fordi …» Men det gjorde hun ikke.

«Hvordan syk?» spurte jeg med stigende panikk.

Mamma hadde fått diagnosen brystkreft da hun var gravid med Hope. Hun hadde ikke fått cellegift før etter at Hope ble født, men hun hadde klart seg gjennom det. Hun hadde måttet gå regelmessig til kontroll, men den siste, som bare hadde vært for noen måneder siden, hadde vært helt fin.

«Jeg har kreft i eggstokkene, og det har spredt seg til leveren,» sa hun. «Jeg skulle ha gått til legen før, men jeg trodde det bare var litt fordøyelsesproblemer.»

Nedenunder sang Hope en kjent melodi, men jeg kunne ikke høre hvilken det var.

Hjernen min forsøkte å huske mamma fra før jeg dro. Litt sliten, kanskje, og bekymret, jeg trodde det var på grunn av eksamenene mine. Hun var alltid der for meg: på kjøkkenet når vi spiste frokost, sørget hun for at Hope var stille mens jeg lynraskt kikket gjennom notatene mine; og da jeg kom hjem, var hun der med en kopp te og et villig øre hvis jeg ville snakke, og hvis ikke bare puslet hun rundt og vasket opp eller kuttet grønnsaker, et stille, støttende nærvær.

Hvordan kunne jeg ha vært så selvopptatt at jeg ikke merket det? Hvordan kunne jeg bare ha dratt på ferie?

«Det var ikke noe du kunne gjøre,» sa mamma, som om hun hadde lest tankene mine.

«Men etter den siste kontrollen så jo alt bra ut!»

«Det var i brystene.»

«Og de sjekket ikke resten av deg?»

Mamma la en finger mot leppene.

Hope var på vei opp trappen. Barnesangen var «Goosey Goosey Gander», men hun sang «Juicy Juicy Gander».

«Upstairs, downstairs, in my lady chamber …»

Vi tvang oss til å smile da hun kom inn i rommet.

«Jeg er sulten,» sa hun.

«Ok!» Jeg spratt opp. «Jeg skal lage middag til deg.»

Hvis jeg hadde trengt ytterligere bevis for hvor dårlig det sto til, hadde jeg det tomme kjøleskapet. Selv om familien min aldri hadde hatt mye penger, hadde vi alltid mat. Jeg kjente et brått sinne mot pappa. Hjemme hos oss var arbeidsfordelingen veldig tradisjonell: Pappa var den som tjente pengene, mamma var husmor, men han kunne da virkelig ha svingt seg rundt under disse omstendighetene? Jeg så ham for meg der han satt på puben og dyrket selvmedlidenheten sin mens kompisene kjøpte øl til ham. Pappa klaget alltid over sin lodd i livet.

Jeg fant en boks Heinz spagetti i kjøkkenskapet og la en skive i brødristeren.

Hope stirret på meg, men jeg var så opptatt av å ta inn alt som hadde skjedd at jeg ikke kunne komme på noe å si til henne.

Spagettien begynte å boble på komfyren.

Jeg slengte den på en skive med ristet brød og mintes bollen med den perfekt kokte pastaen vi hadde spist i Fiesole dagen i forveien, med en saus som smakte som tusen tomater i én skje, og med Firenze i bakgrunnen, som et maleri av Leonardo da Vinci. Det hele var så fjernt nå at det føltes som et annet liv.

Ordboken kunne bekrefte at «plangent» betyr høylytt og sørgende. Det kommer fra latin plangere, som betyr å slå seg på brystet i sorg.

2

August 1997

GUS

Jeg begynte å løpe langdistanse etter at broren min døde, for da kunne jeg være alene på en akseptabel måte. Andres bekymring var nesten det vanskeligste å tåle. Hvis jeg sa at jeg hadde det bra, så de på meg som om jeg fornektet følelsene mine; hvis jeg innrømte at jeg hadde det ganske vanskelig, var det likevel ingenting de kunne gjøre for å hjelpe meg. Når jeg sa at jeg trente til en halvmaraton for å samle inn penger til idrettsskadde, nikket de tilfreds, for Ross hadde blitt drept i en skiulykke, så det ga mening.

Når jeg løp i optimal hastighet, ga den rytmiske dunkingen av sko mot asfalt en type glemsel som jeg var blitt hektet på. Det var det som fikk meg til å stå opp om morgenen, selv når jeg var på ferie, selv i Firenze, der de ujevne brosteinene og de plutselige, åndeløse møtene med skjønnhet gjorde det vanskelig å holde den jevne rytmen som fikk meg til å glemme hvor og hvem jeg var.

Den siste dagen i ferien løp jeg langs elven Arno ved soloppgang, jeg krysset den i vekslende retninger ved hver bro, så tok jeg en sløyfe tilbake og tok den samme ruten motsatt vei. I den ene retningen skinte solen blekt i øynene på meg, og i den andre varmet den ryggen min. Med bare en og annen gatefeier som selskap føltes det som om jeg eide hele stedet, eller kanskje heller at stedet eide meg. Da jeg tok meg maksimalt ut og belastningen var så høy at det fikk ideer til å løsne og flyte rundt i hodet mitt, slo det meg at jeg kunne komme tilbake til Firenze en gang, kanskje til og med bo her hvis jeg ville. I denne historiske byen kunne jeg bli en mann uten historie, mannen jeg ønsket å være, hvem nå enn det var. Da jeg var atten, var denne tanken en åpenbaring.

Da jeg krysset Ponte Vecchio for tredje gang, saktnet jeg rytmen til rask gange for å trappe ned. Det var ingen andre der. De glitrende varene til gullsmedene var skjult bak solide treplater. Det var ingenting som røpte at jeg ikke hadde forflyttet meg fem århundrer tilbake i tid. Likevel føltes det på en eller annen måte mindre virkelig enn det hadde gjort kvelden i forveien da stedet var stappfullt av turister. Det var som forlatte filmkulisser.

Jeg hadde dratt tilbake hit i håp om å treffe jenta igjen. Ikke at jeg hadde visst hva jeg skulle si til henne denne gangen i motsetning til de to første. Da jeg leverte tilbake kameraet, hadde jeg ikke engang våget å møte blikket hennes, og så, da jeg fikk en tredje sjanse, ødela jeg den også.

Da jeg sto i kø for å kjøpe is ved siden av broen, hadde jeg kjent at noen banket meg lett på skulderen, og der var hun igjen, hun smilte som om vi hadde kjent hverandre hele livet og nå skulle til å legge ut på et spennende eventyr sammen.

«Det er en fantastisk iskiosk rett her nede i Via dei Neri der du kan få omtrent seks for prisen av én her,» sa hun.

«Jeg tror ikke jeg kunne klare å spise seks!»

Forsøket på å være slagferdig hørtes bare blærete og avvisende ut. Jeg hadde ikke mye erfaring i å snakke med jenter.

«Jeg lover deg at det hadde du klart på det stedet.»

Kanskje du kan vise meg hvor det er? Supert! Vi drar dit! Ingen av disse svarene som jeg gjerne skulle ha gitt, var mulig med foreldrene mine rett foran meg.

Isteden ble jeg stående og stirre på henne som en tufs, med setninger som strevde for å innta riktig posisjon i hodet mitt mens smilet hennes bleknet fra glitrende til lett forvirret før hun skyndte seg av gårde for å ta igjen venninnen sin.

På nordsiden av elven var Firenze begynt å våkne til den mekaniske skranglingen av gitter idet barene åpnet for dagen. Da jeg kom inn på plassen foran Il Duomo, lyste solstrålene opp de rødlige stripene på klokketårnet, og luften ble med ett fylt av klokkeklang. Firenze var som et himmelrike på jord, og det var umulig å være ulykkelig hvis man bodde her.

Jeg sluttet meg til foreldrene mine i lobbyen på hotellet vårt, de var på vei til frokost.

«Langdistanseløperens ensomhet,» bemerket faren min.

Det var det han alltid sa når vi møttes etter at jeg hadde vært ute og løpt, som om det betydde noe, men det var bare tittelen på en film han hadde sett da han var ung.

Jeg følte meg alltid irritabel sammen med foreldrene mine, som en betinget reaksjon på deres nærvær.

Jeg visste fra samtaler jeg hadde overhørt på skolen, at en skikkelig ferie i Toscana betydde å leie en villa med svømmebasseng, hvis du ikke eide en selv, omgitt av olivenlunder og utsyn til bølgende åser. Isteden hadde faren min bestilt et rom til oss på dette dyre hotellet midt i sentrum av Firenze. Jeg var aldri sikker på hvordan denne kodeksen hadde oppstått, men helt fra jeg var ganske liten, var jeg klar over at det fantes en kodeks, og at faren min ofte bommet litt. Han hadde aldri gått på privatskole selv, men nå som han hadde råd til å sende sønnene sine til en, dukket han opp på sportsarrangement iført dressjakke og slips, mens de kule fedrene, de som reiste til filmfestivalen i Cannes eller hadde bankkonti på Caymanøyene, kom i jeans og pologenser og mokasiner uten sokker, som om de bestrebet seg på å vinne en pris for det mest uformelle antrekket. Som en liberal elev som nærmet seg slutten av ungdomstiden, forsvarte jeg ethvert menneskes rett til å kle seg etter eget ønske; som sønnen hans var jeg skamfull.

«Hvem i alle dager har lyst på ost så tidlig om morgenen?»

Far inspiserte frokostbordet. Han var den type mann som kom med høylytte bemerkninger, som om han inviterte resten av rommet til å være enig med ham.

«Jeg tror det er det tyskere spiser.» Mor snakket med dempet stemme så ingen skulle høre henne.

«Man hører aldri om forekomsten av tarmkreft i Tyskland, eller hva?» spurte far. «Alle de røkte pølsene også …»

«Hvor har dere tenkt dere i dag?» spurte jeg da vi kom tilbake til bordet med fulle tallerkener.

Inkludert i prisen for pakketuren Toscanas skatter var også utflukter til andre viktige turistbyer i regionen. Etter at vi måtte stoppe bussen to ganger fordi jeg måtte ut og kaste opp på den første turen til Assisi, tilbrakte jeg nå dagene alene i Firenze. Jeg besøkte gallerier og kirker i mitt eget tempo, og jeg nøt den herlige følelsen av vektløshet som skyldtes at jeg kom meg unna foreldrene mine.

«Pisa,» sa far.

Siden han var en som ikke helt trodde på reisesyke, klarte han ikke å skjule sin irritasjon over at jeg ikke fikk fullt utbytte av ferien, og at reiseselskapet ikke ville refundere en del av kostnaden.

Sentrumskjernen var stappfull av turistgrupper som lydig fulgte etter paraplyene som ble holdt i været av guidene, men det var enkelt nok å smette inn i en skyggefull sidegate. Jeg hadde gått så mye den siste uken at jeg hadde et kart over Firenze i hodet. I det takoverbygde markedet i nærheten av San Larenzo var den svale luften fylt av duftende delikatesser. Det var mitt første stopp på den daglige pilegrimsturen. Noen av innehaverne av bodene kjente meg igjen nå. Ved fruktboden strøk den gamle mannens øvede tommel over en pyramide av pærer for å velge en perfekt moden frukt. Ved salumeria engasjerte den vennlige, moderlige damen seg i å finne det beste å fylle rundstykket mitt med; hun tilbød meg små skiver av forskjellige typer salami som jeg kunne lukte eller smake på, som om det var den fineste vin. Siden det var min siste dag, spanderte jeg på meg en un’etto av den dyre San Daniele-skinken. Hun danderte de løvtynne, gjennomsiktige skivene i flere lag på et stykke blankt papir.

«Ultimo giorno,» sa jeg til henne og våget meg på noen få italienske ord. Det er min siste dag.

«Ma ritorno,» la jeg til – men jeg kommer tilbake – som om det å si det høyt ville gi intensjonen min mer kraft.

Jeg hadde kjøpt en skisseblokk, bundet inn i håndtrykket florentinsk papir, som jeg skulle ha med meg til galleriene. Når jeg kopierte maleriene på skisseblokken, kunne jeg granske dem nøye uten at jeg syntes det var flaut. Kunst hadde alltid vært yndlingsfaget mitt på skolen. Men det ble ikke regnet for å være et ekte fag, i hvert fall ikke av far. Jo mer jeg så av kunsten i Firenze, jo mer ønsket jeg at jeg hadde tatt mot til meg og søkt på kunsthistorie på universitetet. Det var ikke bare den dyktige måten malingen var påført lerretet eller veggen, det var hva kunstneren hadde forestilt seg, som fascinerte meg. Trodde de selv på de religiøse historiene som de gjorde så menneskelige og nære når de malte helgener og apostler kledd som borgere i Firenze, eller var det noe de bare gjorde for å tjene til livets opphold?

Jeg hadde blitt styrt i retning legestudiet fordi det «lå til familien», som læreren min sa, som om det var en slags genetisk mutasjon. Som folk pleide å si: Jeg kunne jo se på malerier på fritiden. Nå var jeg inspirert av denne byen der vitenskap og kunst alltid hadde blomstret side om side, og jeg undret på om det kunne finnes en måte å kombinere de to på. Kanskje kunne jeg komme tilbake til Uffizi en dag som besøkende professor i anatomi? Som lege ville jeg i det minste ha råd til å komme tilbake. Det er ikke penger i kunst, sa faren min bestandig. «Selv ikke van Gogh klarte å livnære seg av det!»

Jeg satt på trappen til Palazzo Vecchio og spiste smørbrødet. Innimellom trampet jeg takten til musikken fra en gatemusikants gitar for å få det til å se ut som om jeg gjorde noe. Når jeg var helt alene, var det som om tiden gikk veldig sakte, og jeg var pinlig sjenert når det gjaldt å slå av en prat med fremmede. Jeg lurte på om jeg hadde fått det til bedre om kompisen min, Marcus, hadde vært der. Vi hadde planlagt å dra på interrail sammen, men han hadde blitt kjent med en jente fra søsterskolen vår på avslutningsballet og hadde selvfølgelig valgt sex på Ibiza fremfor togreise rundt i Europa sammen med meg. Ingen av oss hadde noen særlig erfaring med jenter, og jeg tror vi begge hadde tenkt at sex ikke var noe som kom til å skje før vi gikk på universitetet. Så jeg følte en litt bitter beundring for Marcus, der jeg ble sittende igjen med den ubehagelige avgjørelsen om å avlyse ferien eller reise alene.

Omtrent på samme tid hadde en av fars pasienter, som hadde brukket en krone på et stykke panforte, uttrykt overraskelse over at faren min aldri hadde vært i Toscana. Den underliggende kritikken hadde fått far til å handle raskt.

«Hva synes dere?» hadde han spurt og skjøvet en brosjyre over kjøkkenbordet en morgen idet jeg skyflet i meg noe frokostblanding før jeg syklet av gårde til sommerjobben på byens nye gastropub.

«Fantastisk idé!» Det hadde vært fint å se ham fokusere på en plan igjen.

«Vil du være med?»

«Mener du det?» På en eller annen måte fikk jeg skrekk til å lyde som entusiasme gjennom en munnfull Weetabix.

Som tannlege ventet far aldri mer enn et lite nikk som svar på et spørsmål, så før jeg var tilbake fra jobb, var ferien bestilt og betalt. Jeg sa til meg selv at det var uhøflig å avvise dette sjenerøse tilbudet, men sannheten var at jeg var for pysete.

Mens jeg betraktet mengden av turister som lot seg fotografere sammen med kopien av Michelangelos David, begynte jeg å lure på om jeg faktisk ville greie å kjenne igjen jenta hvis jeg så henne igjen. Hun var høy, og håret hennes var langt og brunt, trodde jeg. Det var ikke noe spesielt minneverdig ved ansiktet hennes, bortsett fra at når hun smilte, fikk det brått et lurt og fortrolig uttrykk, som om det fantes en spennende hemmelighet som bare hun visste om, og som hun nå var i ferd med å dele kun med deg.

Via dei Neri var en smal gate som snodde seg mot Piazza Santa Croce, og jeg så ikke la gelateria på vei nedover gaten. Det var bare et mørkt rom bak en enkelt dør. Til den første iskjeksen valgte jeg nocciola og limone, fordi det var det italieneren foran meg ba om, deilig krem av hasselnøtt perfekt paret med forfriskende sitronsmak. Jeg gikk ned til Santa Croce mens jeg spiste den, deretter gikk jeg tilbake og kjøpte én til, pistasj og melon, og så ble jeg gående rundt i den svale skyggen av butikken og kikke på hver nye kunde i håp om å se jenta igjen.

I ettermiddagsheten bante jeg meg vei gjennom folkemengdene på Ponte Vecchio mot Boboli-hagene. Etter hvert som jeg klatret høyere, ble turistene færre, og på det øverste nivået var jeg helt alene ved en vakker dam. Solen var fortsatt veldig varm, men nå var den usynlig bak et slør av fuktighet som tonet ned utsikten over byen, lik hinnen en tidsalder ikler en gammel mester. Torden i det fjerne rullet rundt åsene, og luften var ladet med truende regn. Jeg åpnet skisseblokken og foreviget det uskarpe omrisset av Il Duomo.

Plutselig brøt en solstråle gjennom den underlig gulaktige skumringen og tegnet surrealistiske konturer rundt de veltrimmede hekkene og lyste opp det blågrønne vannet. Da jeg løftet kameraet mitt, fløy brått en hvit hegre opp og skremte meg, jeg hadde oppfattet den som en del av den utsmykkede marmorfontenen som sto midt ute i dammen. Den fløy over vannet, fuglens vinger var det eneste som brøt det ellers totale fraværet av lyd og bevegelse.

Det slo meg at jeg ikke hadde tenkt på Ross siden frokost.

Et øyeblikk så jeg for meg broren min der han kastet et blikk bakover mot meg gjennom det tykke snødrevet, tennene hans var hvite, snøfnuggene la seg på det mørke håret som var dratt bakover, øynene var skjult bak skibriller med speilglass.

En tykk regndråpe landet på tegningen min. Jeg lukket blokken og ble stående et øyeblikk med ansiktet mot himmelen og nøt det lunkne regnet, helt til et lyn flerret himmelen og minnet meg om at jeg var det høyeste målet i nærheten og burde søke ly.

Da jeg småløp nedover de brått glatte marmortrinnene, dukket horder av turister frem fra hagene mens de holdt glansede guidebøker beskyttende over hodet.

Det oppsto en følelse av fellesskap der vi sto sammenpresset under den minimale beskyttelsen som veggene på Pitti-palasset ga. Av og til var det en eller annen som strakte ut en naken arm for å sjekke kraften i regnskuren og avgjøre om vi skulle spurte av gårde eller vente.

Foruten meg var det tre amerikanske jenter på min alder, de bar på tunge ryggsekker og kikket i guideboken for å finne ut hvordan de skulle komme seg til campingplassen. Jeg kunne veien, jeg hadde passert den da jeg løp til Piazzale Michelangelo samme morgen, men jeg var ikke sikker på om det ville være høflig eller påtrengende av meg å tilby meg å vise dem. En av dem var veldig pen. Jeg kunne kjenne at jeg rødmet selv før jeg hadde sagt et ord.

«Jeg kunne ikke unngå å høre hva dere snakket om. Kan jeg hjelpe dere?»

Stemmen min lød som om den kom fra en annen, først uklar, så altfor høy og snobbete.

«Du er engelsk, ikke sant?» sa den pene. «Aksenten din er SÅ søt!»

«Bor du også på campingplassen?»

«Nei, jeg bor på hotell,» innrømte jeg. Jeg klarte ikke komme på noe kulere i farten.

«Skal vi gå og ta oss en aperitivo?» sa den høyrøstede.

«Faktisk så skal jeg møte foreldrene mine til middag.»

Regnet lettet og jeg skyndte meg derfra, overbevist om at de lo av meg. Ross ville ha visst nøyaktig hva han skulle si. Var sjarm noe du var født med, eller var det bare et spørsmål om erfaring?

Uværet hadde fordrevet folkemengdene fra Ponte Vecchio. Jeg stoppet for å ta en siste kikk på utsikten, men åsene bortenfor bymurene var skjult av de lave skyene, og den grønn- og hvitstripede fasaden på San Miniato al Monte, som jeg kunne se flombelyst om kvelden fra takbassenget på hotellet, var ikke å se.

De viktigste opplevelsene for enhver besøkende til Toscana var listet opp foran på den gratis guideboken som hadde dumpet inn gjennom brevsprekken i en stiv, hvit konvolutt sammen med billettene våre. Hver kveld når vi møttes til middag, gikk faren min gjennom dagens aktiviteter og telte opp de gjennomførte målene med fingrene, som en samvittighetsfull speidergutt som krysset av for merker han hadde oppnådd.

San Gimignanos brosteinsgater?

Vandret i.

Det høyeste tårnet i Toscana?

Besteget.

Giottos berømte freske av den hellige Frans’ liv?

Sett. (Og det var nok religiøse malerier for resten av livet!)

Høre hestehover dundre gjennom Siena Palio-plassen?

Bare mulig to bestemte dager i året.

En avslappende drink på den berømte vifteformede plassen?

Drukket, til tross for den grusomt høye prisen på en gin og tonic.

«Hvordan var Pisa?» spurte jeg den kvelden mens vi ventet på menyer på en dyr restaurant med bjelker og nakne mursteinsvegger som ga følelsen av å være i en middelaldersk banketthall.

«Større enn man skulle ha trodd.» Far satte på seg lesebrillene, selv om han allerede visste nøyaktig hva han skulle velge.

«Det skjeve tårnet var mindre enn jeg trodde det skulle være,» sa mor.

«De burde få orden på køsystemet sitt,» erklærte faren min, og av det skjønte jeg at de ikke hadde kunnet gå opp i monumentet, og derfor kunne de ikke krysse det av som utført.

Det skjeve tårnet i Pisa.

Fotografert, men ikke besteget.

Det var ikke en fullstendig tilfredsstillende avslutning på ferien.

«Det finnes jo en masse andre bygninger,» sa mor.

«Katedraler og alt mulig annet. Fullpakket av turister, selvfølgelig.»

Ingenting av det de sa, ga meg noen grunn til å si at jeg hadde lyst til å dra dit en dag, og hvis jeg hadde gjort det, ville det bare ha minnet faren min om det forhåndsbetalte, tomme setet på bussen, så jeg sa ingenting.

«Å, ja, buona sera til deg også,» sa far da servitøren kom for å ta bestillingen. «Vi tar en Firenze-biff, alle sammen.»

Å finne det beste stedet å smake på de mest berømte lokale spesialitetene hadde vært et prosjekt helt fra begynnelsen av ferien. Far hadde bedt om råd fra en sjåfør som møtte oss på flyplassen den første kvelden, og alle resepsjonistene på hotellet. Vi satt nå på restauranten som ble anbefalt av et overveldende flertall på fem mot en.

Bistecca alla Fiorentina var ikke bare et måltid, det var en forestilling som utspilte seg på en scene inne i restauranten. Kjøttet hadde kilopris. Først ble en hel ribbe holdt frem av kokken, som var iført en høy hvit kokkelue; en stor kniv ble slipt med raske, dramatiske strøk; et digert stykke kjøtt ble skåret av og veid før det ble plassert på en trillevogn og kjørt bort til bordet for godkjennelse. Faren min svulmet av tilfredsstillelse mens gjestene ved de andre bordene kom med utrop som «oooo» og «aaaa» ved hvert steg av ritualet. Jeg unnet ham denne lille gleden, men inni meg vred jeg meg av forlegenhet.

«Hva har du gjort i dag?» spurte far idet trallen ble kjørt tilbake til kjøkkenet og vi ble nødt til å snakke med hverandre igjen.

«Gått litt rundt, for det meste. Jeg dro til Boboli-hagene.»

Stillhet.

«Jeg så faktisk en hegre.»

«En hegre? Er vi ikke for langt inne i landet til det? Er du sikker på at det ikke var en stork?» sa far.

«Det var veldig sprøtt, for jeg trodde den var en del av en statue først. Så lettet den plutselig, som om steinen var blitt levende.»

Foreldrene mine vekslet blikk. «Fjern» var ordet moren min noen ganger brukte for å beskrive meg. «Drømmer» eller «kunstnersinn» var fars uttrykk. Foreldre har det med å karakterisere barna sine, og jeg var utvilsomt stemplet som den som hadde hodet i skyene.

Jeg gjorde den tabben å improvisere.

«Det var en sånn opplevelse som får deg til å tro at du kanskje har sett syner, du vet … jeg mener, kanskje alle synene til den hellige Frans faktisk hadde en nevrologisk forklaring? Kanskje det var noe i hjernen hans som var annerledes …»

For sent gikk det opp for meg at «hjerne» var et av de ordene vi ikke uttalte lenger. Visse ord trigget uunngåelige assosiasjoner. De siste månedene hadde familiens ordforråd skrumpet betraktelig inn.

Nå stirret begge foreldrene mine ut i luften.

Min uforsiktighet hadde fått dem til å tenke på hodet til Ross og den tykke bandasjen som ikke klarte å skjule at det var en bit som manglet.

Hadde deler av hjernen til broren min rent ut i snøen? undret jeg. Hadde redningsteamet bare dekket over det med snø? Og når snøen smeltet om våren, lå det fremdeles fragmenter av hodeskallen hans i fjellet?

Hvis denne ferien var et forsøk på å legge det bak seg og komme videre, hadde det ikke lyktes særlig bra. Siste gang vi var på ferie sammen, hadde Ross vært sammen med oss. En vinterferie, så annerledes enn denne kvelende heten i Firenze, men likevel en familieferie. Når du minnes ferier, tenker du på attraksjoner og vær, men på en eller annen måte glemmer du alltid det å være sammen, måltid etter måltid. Ross hadde pleid å dominere samtalen, han utvekslet vittigheter med far og ertet meg mens mor så tilbedende på ham. Nå som han var borte, virket det som han var enda mer til stede.

Du kjenner uttrykket «elefanten i rommet»? Elefanten i dette rommet, det er deg, Ross!

Jeg tenkte at han ville ha likt den beskrivelsen. Jeg tok meg av og til i å snakke med broren min inni meg, selv om vi ikke hadde et slikt forhold da han var i live. Nå i ettertid overrasket det meg hvor mye vi hadde hatt til felles bare fordi vi var i samme familie. Ross var den eneste som ville ha forstått hvor ynkelige foreldrene våre var i sin sorg, og hvor irriterende de likevel fremdeles klarte å være.

«Du må forholde deg til virkeligheten,» sa far endelig. Jeg var usikker på om det var ment som en reprimande til meg eller en instruks til ham selv. «Du må kunne takle det som ligger foran deg.»

Det som lå foran ham nå, var kjempebiffen, den var grillet, og kjøttsaft sivet ut av den og ned på den store fjølen den ble servert på.

Far så opp på servitøren.

«Vi vil gjerne at kokken steker den for oss, hvis det ikke er for mye å be om,» bjeffet han til servitøren. Jeg så for meg kokkens ansikt når servitøren kom tilbake til kjøkkenet. Gjennom sommerjobben min hadde jeg lært at gjester som sendte biffen tilbake for å få den gjennomstekt, var enda dypere foraktet enn oppvaskhjelpen.

Da biffen kom tilbake til oss, var den blekbrun tvers igjennom, som om den hadde fått ti minutter i en mikrobølgeovn.

Far delte ut de seige skivene.

«Hvor mange vil du ha, Angus?»

«Bare én.»

«Én?»

«Angus har aldri hatt så stor appetitt,» minte mor ham om.

Ross hadde hatt enorm appetitt. Var det overfølsomt av meg å høre en uuttalt sammenligning?

Jeg var helt annerledes enn Ross. Broren min var mørk, kjekk og muskuløs; jeg hadde arvet mors lange og hengslete kropp, og selv om håret mitt ikke var helt rødt som fars, hadde jeg nok av hans fregnete hud til å gå for å være rødhåret på skolen.

Ross hadde vært kaptein på rugby- og rolaget; jeg likte å spille fotball og hadde aldri blitt ansett for å være en ledertype. Ross’ sommerjobb det året han var ferdig på skolen, hadde vært som livvakt ved det lokale utendørsbadet. Jobben som livvakt var noe å skryte av, i motsetning til å være kjøkkenhjelp. Ikke at Ross faktisk hadde reddet liv, men det var nok av jenter som lot som om de var i nød i håp om å bli reddet av ham. Ross hadde vært stjernen i sin egen versjon av Baywatch. I Guilford.

Jeg var aldri helt sikker på om foreldrene mine bare var dårlige til å skjule hvem de åpenbart foretrakk, eller om jeg faktisk var ganske middelmådig sammenlignet med Ross. Det var ikke noe det gikk an å snakke om uten å høres ut som en sutrepave, så jeg gjorde det aldri, bortsett fra nå og da med Marcus. Han visste hvordan Ross egentlig var. Vi undret noen ganger på om det var de sportslige talentene til Ross som hadde fått lærerne på skolen vår til mer enn gjerne å lukke øynene for de andre aktivitetene hans, eller om de også hadde vært redd ham? Kanskje Ross og gjengen hans hadde en liste over synder begått av de ansatte i tillegg til de yngre skoleguttene? Jeg kom aldri til å få vite det, fordi ingen ville si noe som var tilnærmet lik kritikk nå som han var død.

Vi satt der i taushet og tygget på biffen vår.

«Jeg tenker du er ivrig etter å begynne på universitetet,» sa mor.

Var det så tydelig at jeg følte meg utilpass?

Sannheten var at selv om jeg telte timene til denne klaustrofobiske ferien var over, var jeg også ganske nervøs for det som ventet meg. Jeg trodde at jeg sannsynligvis ville klare meg bra på medisinstudiet, for jeg var god i biologi og interessert i hvordan menneskekroppen fungerte.

«Det får deg til å høres ut som Klara Klok!» ertet Ross. Dette var november i fjor, som nå føltes som en mannsalder siden. Og det var det jo også, på et vis.

Til tross for latterliggjøringen hans, eller kanskje fordi den fikk meg til å tenke grundig etter, hadde jeg gjort det bra på intervjuet og blitt tilbudt en studieplass på betingelse av at jeg oppnådde tre A-er på avslutningseksamenene. Men jeg hadde aldri følt meg vel med å følge i min brors fotspor. I løpet av den juleferien hadde jeg faktisk bestemt meg for å spørre om jeg kunne utsette studiet et år og bruke tiden på å finne ut om medisin virkelig var det jeg ville.

Så skjedde ulykken.

Da jeg kom tilbake på skolen, var fristen for å ta imot studieplassen rett rundt hjørnet. Faren min hadde vært så stolt ved tanken på at begge sønnene hans skulle bli lege. Jeg følte at jeg skyldte ham å velge medisin, eller i det minste å ikke velge det bort.

Dagen i forveien da jeg hadde ringt skolen for å få eksamensresultatene – foreldrene mine hadde kretset rundt i hotellkorridoren rett utenfor døren – hadde en liten del av meg fremdeles håpet på å bli benådet. Men karakterene mine var gode nok.

Det gikk opp for meg at jeg ikke hadde svart mor.

«Ja, jeg gleder meg veldig nå,» forsikret jeg henne.

Det kom i det minste til å bli sex. Hvis jeg skulle ta Ross’ påstand for god fisk, var legestudenter i full gang hele tiden.