Ann-Christin Gjersøe

7

Hvite hjerter

Forsakelser

Persongalleri

Amelia Sandø: | sykepleierskeelev ved Ekely Hospital
Ingrid Sandø: | Amelias søster, nyutdannet jordmor, arbeider ved hospitalets fødselsstiftelse
Ellinor Abildgaard: | hospitaldirektørens datter
Betty Gilje: | Amelias romvenninne, elev ved hospitalet
Mary Hayworth: | forstanderinne og oversøster ved hospitalet
Dr. Sophus Abildgaard: | hospitaldirektør og overlege, Ellinors far
Fru Martha Abildgaard: | hans hustru
Dr. Grant: | reservelege
Fru Annabell Grant: | hans hustru
Helene: | deres datter
Peder Wiig: | farmasøyt i hospitalapoteket
Dr. Borch: | hospitalets nye kandidat
Søster Edvarda: | avdelingssøster
Gilbert, Justin og
Oliver Sommerfeldt: | sønner av handelshuseieren
Lilly: | husholderske i Skippergaarden
Herr Karlsen: | portner på Ekely
Olav: | Ingrids sønn
Herr og fru Haust: | Olavs adoptivforeldre
Jomfru Aagot: | husholderske hos familien Haust

Dette hendte i forrige bok:

Amelia unnslipper fra Frank Wessels kjeller, men i basketaket som oppstår, ser skipsrederen sitt snitt til å stikke av. Noen dager senere blir et konkursvarsel mot Wessels rederi bekjentgjort, men politiet står uten spor etter mannen som er mistenkt for å være skyld i lille Fillip Wessels død.

Ingrids følelser for Peder vokser seg sterkere, men hun kan ikke fortelle ham om Olav. I likhet med doktor Grant bekymrer hun seg for fru Hausts datter, Victoria. Ekteparet Haust ønsker derfor Ingrid som barnepleierske.

Ellinor er bekymret for faren etter hjertekrampen, og hun og moren tier derfor om Frank Wessels ugjerninger. Men det kommer gode nyheter også: Gjenstandene på Ekelys loft tilhører hospitalet, ikke Frank Wessel, og dronningen og arveprinsen har takket ja til invitasjonen til Ekelys juleforestilling. Ellinors dager på barnehospitalet er travle, men om kvelden går tankene til Justin. Hvor er han, og hvorfor har han ikke latt høre fra seg?

Slik sluttet forrige bok:

«Bella!»

Amelia skvatt til idet barnet ropte ut og rev seg ut av Amelias armer. Tauet som var festet til Bellas halsbånd, måtte ha glidd ut av Helenes hånd, for valpen satte av sted med tauet hengende etter seg.

Noe måtte ha skremt den, og Amelia forsto i det samme hva det var. Bortenfor var stallkaren i ferd med å leie en av hestene ut av stallen, og Bella løp i en lang bue utenom både hesten og stallkaren, før hun bykset videre, som en sort og hvit skygge i retning alleen.

«Bella, Bella, du må komme!»

Helenes spinkle stemme skar gjennom luften idet hun satte etter valpen.

Amelia løftet skjørtene og løp etter piken, men glemte de speilblanke issvullene som skjulte seg under snødrysset. Uten forvarsel forsvant bena under henne, hun kavet i luften i et forsøk på å holde seg oppreist, men falt i neste øyeblikk så lang hun var.

En bølge av smerte jog fra hoftene og opp i ryggen, og videre ned i bena mens hun mumlet noen ord faren ikke hadde lært henne.

Prøvende forsøkte hun å kravle seg opp mens en merkelig sitring strålte ut i bena. Hun følte seg underlig kraftløs i hele kroppen, det var som om all styrke var blitt slått ut av henne idet hun deiset i bakken, men hun hadde i det minste ikke brukket noe, slo hun fast idet hun klarte å komme seg på bena. Stavrende, og redd for å falle på ny, fortsatte hun mot alleen.

I enden av alleen fikk hun øye på Helene. Piken løp mens hun ropte på valpen, som denne gangen ikke så ut til å ville adlyde sin lille hjelper.

«Helene, vent!»

Amelia bet tennene sammen og la på sprang.

Hunden hadde saktnet farten nå, så hun, idet den nærmet seg den åpne smijernsporten, og da Helene ropte på ny, stanset den.

Amelia pustet lettet ut, og innså at det antagelig ikke var uten grunn at valpen allerede én gang hadde kommet bort fra sin eier.

Helene løp frem mot valpen og skulle til å bøye seg for å plukke opp båndet, men i det samme bykset hunden av sted igjen.

Amelia hørte seg selv rope Helenes navn. Høyt og skingrende, i håp om å stanse piken, men hun kunne ikke ha hørt det, for hun sprang ut i veien. Selv hadde hun hverken sett eller hørt tospannet før det kom i en forrykende fart rundt den krappe svingen utenfor hospitalporten.

Amelia så barnet stivne til idet hun skrek navnet hennes på ny, men for sent.

Helene ble slengt som en fjær opp i luften, før den lille kroppen forsvant mellom dundrende hestehover og vognhjul.

1

Ekely Hospital, november 1911

Den lille kroppen ble liggende urørlig midt i veien. I det fjerne hørte Amelia kusken rope og lyden av skrensende vognhjul og vrinskende hester.

Selv stormet hun frem mot Helene. Hun sank ned på knærne ved siden av piken, som lå med ansiktet ned i det blodflekkede snøslapset. Kysen var dratt av, og det lange, lysebrune håret lå sammenfiltret. Den ene armen lå under magen, den andre langs siden. Bena lå i en merkelig vridd stilling. Ikke en lyd kom fra barnet, ikke gråt, ikke et hikst.

Skjelvende la Amelia hånden på barnets skulder og snudde henne forsiktig mot seg. Blodet rant i strimer nedover barneansiktet og klistret seg til håret, men Amelia kunne ikke se hvor blodet kom fra. Det var for mye, det var …

Amelia knep øynene sammen. Å, kjære deg. Kjære, lille deg.

Hun trakk pusten dypt, formanet seg selv om å ta seg sammen og åpnet øynene igjen.

Prøvende la hun øret mot barnets munn og både kjente og så at hun åndet. Deretter strøk hun håret vekk fra Helenes ansikt mens hun forsøkte å avgjøre hvor blodet kom fra. Piken hadde flere rifter og kutt i ansiktet, samt et dypt sår i bakhodet, men det var fra en flenge på halsen at det blødde kraftigst. Amelia kneppet raskt opp Helenes kåpe for å kunne se bedre. I et øyeblikk hadde hun vært redd det kunne komme fra pulsåren, men blodet piplet og var mørkt – en arterieblødning ville ha vært langt kraftigere.

Amelia fisket frem et rent lommetørkle fra uniformsermet og presset det mot såret mens hun forsøkte å avgjøre om barnet hadde flere blødninger og skader.

I det samme kom kusken og en av mennene fra vognen styrtende til.

«Jeg så henne ikke,» stotret kjørekaren. «Hun bare sprang ut i veien. Jeg tror ikke vognhjulene traff henne, men hestene …»

Den andre mannen vrengte av seg vinterfrakken sin og la den over Helene. Jenta snappet etter været i et langtrukkent gisp. Så begynte hun å gråte skjærende.

Amelia trakk Helene inntil seg og lot hodet hennes hvile i fanget mens hun fortsatte å klemme tørkleet mot flengen på halsen.

«Helene?» Amelia la den andre hånden over pikens kinn og forsøkte å fange blikket hennes. «Helene, se på meg,» sa hun rolig.

Piken gråt høyt, men kikket opp i Amelias ansikt.

Amelia tok hånden hennes og klemte den. «Helene, kan du si meg hvor det gjør vondt?»

Barnet svarte ikke, bare ristet på hodet, og Amelia husket en gang å ha hørt at småbarn kunne ha vansker med å beskrive hvor det gjorde vondt.

«Søster Amelia?»

Hun kikket opp da hun hørte navnet sitt. Det var portneren som kom løpende.

«Jeg så hva som skjedde,» sa han andpusten og stanset. «Er hun hardt skadet?»

Hun unnlot å svare.

«Herr Karlsen, er De snill og henter båren i ambulansevognen?»

Portneren sprang av sted igjen, sammen med den yngste av mennene som hadde sittet i vognen.

«Jeg er så lei for det, herr Sommerfeldt,» hørte hun kusken si forknytt idet den andre av de to passasjerene kom bort til dem. Den hvithårede mannen haltet og måtte støtte seg til en spaserstokk, så Amelia,

«Jeg så henne ikke,» fortsatte kusken fortvilet. «Hunden kom byksende ut i veien, jeg unngikk med nød og neppe å treffe den idet piken kom løpende.»

«Ingen kan laste Dem,» hørte hun den eldre mannen si. «Der har vi for øvrig synderen.»

Amelia løftet blikket og så at den hvithårede mannen hevet stokken og pekte mot Bella, som kom luskende i veikanten, med halen mellom bena.

Helene måtte også ha fått øye på valpen, for gråten stilnet, og da den lille hunden begynte å snuse på barnet, løftet hun hånden og strøk den over ryggen. Hunden lot seg velvillig bli kjælt med, krøp inntil Helene og la hodet til rette på magen hennes.

Amelia holdt et øye med Helenes ansikt, som var blitt skremmende blekt. Piken orket heller ikke å klappe Bella mer, men lot hånden hvile urørlig på valpen.

Amelia gløttet nedover alleen og ba en stille bønn om at portneren måtte skynde seg. Mens hun ventet, tok hun lommetørkleet vekk fra såret på halsen for å se om det hadde sluttet å blø. Blodet piplet fremdeles ut, men blødningen hadde i det minste avtatt, slo hun fast og pustet lettet ut da hun så de to mennene komme springende med båren mellom seg. Like etter var de fremme, og Amelia løftet barnet opp i armene. Piken veide ikke stort, men idet hun skulle legge henne ned på båren, var det som om den lille kroppen trakk seg sammen.

Helene kastet opp, først én gang, så én gang til, før hun falt til ro i Amelias armer.

Amelia unngikk å se på de andre mens hun la Helene over på båren. Hun var smertelig klar over hvor alvorlig det kunne være når et barn kastet opp etter å ha vært bevisstløs, men desto viktigere var det at hennes uro og bekymring ikke smittet over på Helene. Hun forsøkte derfor å holde stemmen mild og rolig mens hun gikk ved siden av båren og småpratet med barnet.

Da de nærmet seg Skoghuset, sluttet barna der å leke, og stirret i deres retning. En av de eldste guttene måtte ha forstått alvoret, for han sprang i forveien for å åpne døren inn til Ekelys mottagelse.

Ingen pasienter ventet i mottagelsen denne søndagsettermiddagen, og pleiersken som sto i skranken, dro straks i bjellen da hun fikk se det skadde barnet på båren.

Kort tid etter kom doktor Grant ut av sitt kontor. Blikket hans søkte mot båren, og Amelia så hvordan ansiktet hans stivnet da han fikk øye på datteren.

«Helene?»

I to skritt var han fremme hos dem og mønstret den blodige datteren.

«Hun løp ut i veien,» forklarte Amelia, «og ble påkjørt av et tospann.»

Legens ansikt hardnet. «Herr Sommerfeldt,» nikket han sammenbitt mot mannen som hadde hjulpet portneren med å bære båren. «Jeg antar det var Deres vogn?»

«Jeg er lei for det,» svarte mannen alvorstynget. «Det var dessverre ikke noe kusken kunne gjøre for å forhindre ulykken.»

Doktor Grant unnlot å svare, men viste hastig vei inn i det nærmeste undersøkelsesværelset, der han løftet datteren fra båren og over på benken.

«Takk,» sa han til mennene, uten å ofre dem et blikk.

«Doktor Grant, om det er noe jeg kan …» begynte herr Sommerfeldt, men ble bryskt avbrutt av legen.

«Takk, det var alt.»

Amelia rakte herr Sommerfeldt frakken hans, så forsvant han og portneren stille ut av værelset.

«De var vitne til ulykken, søster Amelia?» spurte legen mens han undersøkte Helene.

Amelia nikket. «Ja, doktor Grant.» Hun gløttet bort på Helene, som lå blek og stille på benken. «Valpen som Deres datter passer, ble skremt da stallkaren leide ut en av hestene fra stallen. Helene forsøkte å stanse hunden, men da den løp ut veien, ble hun påkjørt av tospannet.»

«Havnet hun under vognen?» Legen spurte uten å se på Amelia.

«Ja, doktor Grant,» svarte Amelia og så ned. «Men kusken mener at hun ikke havnet under vognhjulene.» Amelia nølte et øyeblikk. Da hun hadde sett den lille kroppen ligge livløs på bakken etter å ha forsvunnet innunder vognen, var hun sikker på at Helene var død. «Deres datter var bevisstløs en kort stund og har kastet opp to ganger.»

«Jeg forstår,» svarte legen med utydelig stemme. «Vil De sørge for å tilkalle oversøster Mary?»

Amelia neide fort. «Ja visst, doktor Grant.»

Hun skulle til å forlate værelset, men ble stanset av Helenes svake stemme.

«Søster Amelia?»

Amelia vekslet et blikk med legen, som nikket kort.

«Ja, Helene?»

Amelia gikk frem til barnet, som nå lå i et tynt linnet så faren kunne undersøke henne.

«Vil De passe på Bella for meg? De vet, jeg har lovet oversøster Mary å ta vare på henne.»

Amelia nikket og forsøkte å smile. Gråten satt som en klump i halsen. «Naturligvis skal jeg passe på valpen for deg,» forsikret hun og klemte hånden hennes forsiktig.

Doktor Grant sendte datteren et smil før han fulgte Amelia til døren, men da datteren ikke lenger kunne se ansiktet hans, forsvant smilet.

«Si at det haster, vil De?» ba han lavt, men inntrengende.

Så lukket han døren bak Amelia.