Elisabeth Hammer

5

Skumringstid

Piken i nattserken

Personer:

Rakel Ovreid – seriens hovedperson

Hanna Ovreid – Rakels fostermor

Halvor Ovreid – Rakels fosterfar

Gunda Ovreid – Halvors mor og Rakels fosterfarmor

Esther Rønning – Rakels fostertante, Halvors søster

Peder Rønning – Esthers mann

Jenny Hoem – Rakels venninne

Syver Svartangen – nabo til Ovreid og lensmannsbetjent på Borre

Ingvald Svartangen – far til Syver

Ask Bergan – lensmann på Skoppum

Lars Disen – lærer på Bjerkeskolen

Eilert Holm – nabogutt

Fru Holm – Eilerts mor

D. Lomvi – prest på Carljohansværn

Løytnant Bakke – Jennys arbeidsgiver

Inga – kjøkkenpike på Ovreid gård

Jens – dreng på Ovreid gård

Trygve – Jennys bror

Fru Alvdalen – Rakels nabo

Torkel Alvdalen – fru Alvdalens sønn

Slik sluttet forrige bok:

Nå ble det fart i mannen. Raskt hektet han noe ned fra salen. Det så ut som et gevær. Rakels skritt stanset. Så isnet det gjennom kroppen. Han hevet geværet og siktet på henne!

Hun hevet håndflatene mot ham og rygget sakte bakover.

– Jeg mente ikke å trenge meg på, ropte hun. – Jeg skal gå igjen med en gang.

Men da han trakk hanen tilbake og la an, innså hun at det var nytteløst. Mannen måtte være forrykt!

Hun samlet skjørtene i den ene hånden og bykset tilbake mot ruinene. Hun hadde enda et par alen igjen da hun snublet i en rot og falt så lang hun var. I det samme smalt det høyt, og noe traff mursteinene rett foran henne med voldsom kraft. Han skjøt!

Hun kom seg på føttene og løp rundt ruinene og inn mellom trærne på baksiden. Der var skogen tett, og han kunne ikke ri. Men hun hørte støvlene hans treffe bakken. Han kom løpende etter.

Raskt kastet hun et blikk bak seg. Han kom seg forbi ruinene, og i månelyset så hun ham bedre. Han bar en svart hatt og et like svart antrekk. Herr Skogs advarsel kom tilbake til henne. Var det mannen han hadde sett på skysstasjonen?

Hun løp alt hun kunne, men det var tungt. Snart hikstet hun etter luft, og det sved vondt i brystet. Men hun presset seg videre. Hun kunne høre at han nærmet seg. Hva skulle hun gjøre? Fortvilelsen brant i kroppen. Hun ante ikke hvor hun var.

Det var en lysning foran henne, og hun satte kursen dit. Trærne ble lavere, og det ble flere busker. Hun var i ferd med å forlate skogen. Kanskje hun kom til en gård der hun kunne søke hjelp?

Men idet hun trådte ut av skogen, forsto hun at hun hadde gjort en stor feil. Det var ingen gård foran henne. Hun kom ut på en fjellknaus, og under henne svingte elven og dannet en bred kulp. Vannet var svart som kull. Hun rakk ikke å tenke mer før hun hørte kvister som knakk rett ved. Han hadde funnet henne! Hun rygget helt ut på kanten av knausen. Redselen satt som en tykk klump i brystet. Hun var fortapt om ikke hun hoppet.

Du kan ikke svømme, ropte en stemme inne i henne. Men hun overhørte den og kastet seg utfor. Det kilte i magen, og hun bet tennene sammen for ikke å skrike. Så ble hun slukt av det iskalde elvevannet.

Hun landet med ryggen først. Vannet lukket seg om henne og trakk henne under. Hun slo vilt rundt seg med armene og sparket fra med føttene. I et kort øyeblikk fikk hun hodet over vann og gulpet i seg luft, men så sank hun igjen. Kjolen var gjennomvåt og tung som gråstein.

Rakel kjempet alt hun kunne, men det hjalp ingenting. Kulden fra vannet gjorde kroppen nummen og tømte henne raskt for krefter. Ubønnhørlig ble hun trukket nedover, til dypet av kulpen. Noen siste luftbobler fant veien ut av nesen, så var hun tom for luft. Vannet trengte seg inn, fylte henne, og alt ble svart.

Kapittel 1

Bratsberg amt, slutten av august 1855

Alt var mørkt. Rakel følte ingenting. Så en dump smerte i brystet.

Hun brakk seg. Vannet rant ut av nese og munn, og hun hikstet etter luft. Det brant i nesen og i svelget, likevel var det fantastisk. Hun kunne puste!

Igjen brakk hun seg. Det kom litt mer vann, så ga det seg. Hun begynte å hoste og sank utmattet sammen. Det tok et øyeblikk før hun greide å tenke klart. Først da hosten ga seg, husket hun hva som var skjedd.

Noen hadde forsøkt å skyte henne!

Hun skjøv seg opp på knærne. Elvevannet vasket over hendene hennes. Hun befant seg på elvebredden. Hvordan var hun kommet dit? Det siste hun husket var at hun sank dypt ned i vannet og at hun ikke maktet å komme seg opp igjen. Så trengte vannet inn, og det ble mørkt.

Frykten skylte gjennom kroppen av minnet, og hun hikstet til. Hun reiste seg opp, men det gikk for fort, og hun ble svimmel. Frykten dunket i årene og gjorde det vanskelig å tenke. Men én ting sto klart: Hun måtte videre før han fant henne.

Hun forsøkte å orientere seg, men fortsatt var hun ikke helt klar. Elven drønnet høylytt ved siden av henne, og blikket fulgte vannets retning. Der så hun hvordan elven fortsatte utfor et stup. Famlende grep hun etter grenene på et lite tre og lente seg ut over fossekanten. Vannet dundret ned mot noen store steiner. Hun kunne kjenne vannspruten som ørsmå regndråper mot huden, og hun så elven fortsette nedover i ville stryk.

Hun ble svimmel da det gikk opp for henne at hun ville blitt slått i hjel hvis hun hadde falt utfor fossen. Bare flaks hadde gjort at hun var blitt skylt opp på bredden. Hun hutret og slo armene om seg. Da hun pustet ut, dannet det seg tett frostrøyk. Hun måtte komme seg vekk herfra og finne ly. Blikket søkte oppover elven.

Hvor i all verden var hun? Klippen hun falt fra og kulpen der hun landet, var ikke å se. Elven måtte ha ført henne et stykke nedover. En frostri gikk gjennom kroppen. Hun hadde falt av klippen fordi en mann hadde skutt etter henne.

Plutselig gikk det opp for henne hvor lett synlig hun måtte være for en angriper. Han hadde vært på klippen, rett bak henne. Han kunne ikke være langt unna. Hun måtte søke ly i skogen der det var flere gjemmesteder.

Hun snudde seg vekk fra elvebredden og frøs til. Det lå en mann rett bak henne! Hun rygget i forskrekkelse, men da hun tråkket ut i vannet, bråstanset hun. Var han død? Men så hostet han, og hun skvatt. Han var i ferd med å våkne. Hun begynte å løpe, men skled på en stein og falt. Raskt kom hun seg på føttene igjen og kastet et fortvilet blikk bort på ham. Hvem var han? Var det han som hadde skutt etter henne? Håret hans var mørkt av væte og dekket ansiktet. Men så løftet han på hodet, og hun kjente igjen lensmann Bergan!

Han var like gjennomvåt som henne. Den hvite skjorten klistret seg til huden, og han hev etter pusten slik hun hadde gjort. Men da han løftet på overkroppen, gikk det et grøss gjennom Rakel. Under ham lå geværet.

Hun blunket vantro, men hun hadde ikke sett feil. Det sved vondt i brystet, og tårene presset på. Hvorfor var han her? Med gevær? Frykt og fortvilelse bølget gjennom kroppen, og hun husket meget godt herr Disens anklage. Han hadde påstått at Bergan hadde fått i oppgave å ta noen av dage. Da hadde hun ment at han var forrykt og at Bergan aldri ville gjøre noe slikt.

Hadde hun tatt feil? Blikket falt på geværet igjen, og brått sto det klart for henne: Det var hun som var oppdraget hans.

– Du, sa hun matt. – Det var du! Stemmen skalv, og hun fikk ikke frem mer. I stedet sjanglet hun videre mot skogen. Hun måtte komme seg vekk og gjemme seg blant trær og busker. Det var den eneste muligheten hun hadde.

– Rakel! gispet han. – Vent!

Han kom seg på føttene og nærmet seg. Hun forsøkte å springe, men kjolen var søkkvåt og klistret seg til leggene. Snart hadde han tatt henne igjen. Han grep henne om livet og forsøkte å trekke henne til seg.

– Slipp meg! ropte hun, og den veldige frykten ble erstattet av et voldsomt raseri.

Det kom over henne som en flodbølge, fikk henne til å gløde av sinne. Det var lensmannen eller henne, og hun skulle ikke gi seg uten kamp! Hun tenkte ikke, men vred seg bare rundt og satte håndflatene mot brystet hans. Så skjøv hun ham fra seg så hardt hun greide.

Overrasket merket hun hvordan grepet hans ble revet løs. Han hadde ingen mulighet til å holde henne fast. I stedet falt han bakover, som om hun hadde slått ham med en slegge, og landet hardt i steinene akkurat der elven slikket opp på land. Hun så grimasen av smerte som skar over ansiktet hans, men ventet ikke for å se hvordan det gikk. Hun løftet den våte kjolen og bykset oppover mot skogen.

Da hun kom seg inn blant trær og busker, kostet hun på seg et blikk over skulderen. Han satt på knærne i vannkanten og holdt seg på brystet. Hun måtte ha truffet godt, men det var hun ikke lei seg for. Nå hadde hun kanskje en sjanse.

Hun fortsatte innover i skogen, men innså fort hvor håpløst det var. Ikke visste hun hvor hun var, og Bergan kom seg nok snart på føttene igjen. Han var en utmerket sporfinner. Så hva skulle hun gjøre? Den eneste trøsten var at han ikke kunne bruke geværet når det var vått. Men han lot seg neppe stanse av det. Han hadde to sterke armer, og om han fikk tak i henne, var det over.

Hun løp det hun kunne, men det var tungt. Røsslyng og blåbærris vokste høyt, og flere ganger snublet hun. Nå kom frykten tilbake. Den erstattet raseriet, og kreftene svant. Det brant i brystet, og hun kjente blodsmak i munnen da hun bykset opp en skråning. Så var det slutt. Det pep i brystet, og det sved i lår og legger.

Hun hadde ikke annet valg enn å hvile et øyeblikk. Med sine siste krefter fant hun ly bak en stor stein og noen høye bregner. Der sank hun sammen og brast i gråt.

Bergan hadde forsøkt å drepe henne! Mannen hun hadde forsvart og trodd på, som hun hadde begynt å se som en venn hun kunne stole på, hadde sviktet henne. Det var så vondt å erkjenne at hun knapt kunne begripe at det var sant. For til tross for alt hun hadde hørt om ham, hadde hun trodd at han var en god mann innerst inne. Hvordan kunne hun ta så feil?

Men hun kunne ikke dvele ved det nå, innså hun. Rasten hadde gitt henne pusten tilbake, og hun måtte videre. Bergan var vant til å spore folk, og han visste hvordan han skulle finne henne.

Hun reiste seg nølende, kikket over steinen hun hadde gjemt seg bak og lot blikket sveipe gjennom skogen. Det var ingenting å se, men hun ante at han var nær. Skogen var helt stille rundt henne, men så lettet en fugl et sted mellom henne og elven. Den slapp fra seg noen forskremte skrik, som en advarsel. Rakel fór sammen. Hjertet slo hardt i brystet. Det måtte være Bergan som nærmet seg.

Hun skulle til å fortsette innover i skogen og bort fra elven, men så lød stemmen hans skarp og fremmed i den stille skogen: – Rakel?

Milde himmel! Han var mye nærmere enn hun trodde! Hun huket seg sammen og satt så stille hun kunne.

– Hvor er du? Vi må snakke sammen! fortsatte han.

Rakel svarte ikke. Hun forsto hva han forsøkte på. Han trodde hun var naiv og lettlurt, men ikke denne gangen. Han hadde skutt etter henne to ganger, og bare hell hadde gjort at hun ikke ble truffet. Hun skulle ikke røpe hvor hun var.

Nå hørte hun ham også. Bakken var full av tørre blader, og de knaste når han gikk. Han nærmet seg og gjorde ingen forsøk på å skjule det.

Så ble det stille. Hun holdt pusten. Sto han i ro fordi han lurte på hvor han skulle gå, eller hadde han oppdaget henne?

Hun fikk svaret med en gang.

En skygge falt over steinen hun skjulte seg bak. Han hadde sett henne.

Hun spratt opp og bykset fremover, men han kastet seg etter og fikk tak i skjørtet. Hun greide å vri seg løs og flyktet hals over hode. Fortvilet snudde hun seg for å se hvor nær han var.

– Rakel! hørte hun ham rope, før hun ble truffet hardt i bakhodet. Smerten gnistret gjennom hodet som et lyn. Slaget var så kraftig at hun ble kastet bakover. Idet hun falt i bakken, rakk hun å se en tykk gren skjelve av sammenstøtet.

Så ble alt svart.