Jp Delaney

Den forrige jenta

Oversatt av Toril Hanssen, MNO

Jp Delaney

Den forrige jenta

Oversatt av Toril Hanssen, MNO

Mr. Darkwood, som en gang var så opptatt av romantisk kjærlighet og alt folk hadde å si om den, hadde nå temaet lang oppe i halsen. Hvorfor skulle disse kjærestene bestandig gjenta seg selv? Ble de aldri lei av å høre sine egne stemmer?

EVE OTTENBERG: The Widow’s Opera

Som alle avhengighetsdrevne arbeider signaturmordere etter et manus og har en inntil det tvangsmessige repeterende atferd.

ROBERT D. KEPPEL og WILLIAM J. BIRNES: Signature Killers

Vi kan si at pasienten ikke husker noe av det som er glemt eller fortrengt, men uttrykker det i handling. Det reproduseres ikke som et minne, men i form av en handling; pasienten gjentar det, naturligvis uten å vite at det dreier seg om en gjentakelse.

SIGMUND FREUD: «Remembering, Repeating and Working-Through»

Min fascinasjon for å la bilder gjentas og gjentas – eller når det gjelder film, «vare og vare» – er uttrykk for min oppfatning om at vi tilbringer mye av livet med å se uten å iaktta.

ANDY WARHOL

DEN FORRIGE JENTA

1.
Skriv en liste over alle eiendelene du mener er uunnværlige i livet ditt.

DA: EMMA

Det er en nydelig liten leilighet, sier megleren med en tone som nesten kan virke genuint begeistret. Kort vei til alt dere trenger. Og med et privat takområde. Det kan bli en solterrasse, så fremt verten tillater det, naturligvis.

Hyggelig, samtykker Simon og prøver å unnvike blikket mitt. Jeg visste at leiligheten ikke holdt mål straks jeg kom inn og fikk se et nesten to meter bredt takutspring under et av vinduene. Si vet det også, men han vil ikke si det til megleren, i hvert fall ikke så tidlig at det virker uhøflig. Han håper kanskje til og med at jeg skal mykne hvis jeg hører på mannens tåpelige selgersvada lenge nok. Megleren er Simons type: kjapp, dynamisk og ivrig. Han leser vel bladet Simon jobber for. De pratet om sport allerede før vi var kommet opp trappen.

Og her har dere et stort soverom, sier megleren. Med rikelig –.

Den passer ikke, innskyter jeg og avbryter farsen. Den er ikke det vi ser etter.

Megleren hever øyenbrynene. Man kan ikke være for kresen slik markedet er, sier han. Denne er utleid i løpet av kvelden. Fem visninger i dag, og vi har ennå ikke lagt den ut på nettsiden vår engang.

Det er ikke trygt nok her, sier jeg kort. Skal vi gå?

Det er lås på alle vinduene, påpeker han, og Chubb-lås på døren. Og dere kan naturligvis få installert innbruddsalarm, hvis sikkerhet er spesielt viktig. Det tror jeg ikke verten har noe imot.

Han snakker forbi meg nå og rett til Simon. Spesielt viktig. Han kunne like gjerne sagt: Kjæresten din er visst litt av en drama queen?

Jeg venter utenfor, sier jeg og snur meg for å gå.

Megleren skjønner at han har gått for langt og tilføyer: Hvis det er området som plager dere, bør dere kanskje se etter noe lengre vest.

Det har vi allerede gjort, sier Simon. Alt der sprenger budsjettet vårt. Bortsett fra stedene på størrelse med en tepose.

Han anstrenger seg for ikke å høres frustrert ut, men jeg blir bare enda mer irritert fordi han synes han må.

Det er en toroms i Queen’s Park, sier megleren. Litt loslitt, men …

Vi har sett på den, sier Simon. Men vi følte at den lå litt for nær de kommunale boligene. Det er tydelig av tonen hans at vi betyr «hun».

Og så har vi nettopp fått inn en i fjerde etasje i Kilburn –.

Sett på den også. Det var en takrenne rett ved et av vinduene.

Megleren ser forvirret ut.

Noen kan klatre inn, forklarer Simon.

Ja visst. Men nå er jo utleiesesongen nettopp begynt. Kanskje hvis dere venter litt.

Megleren har åpenbart kommet frem til at vi er bortkastet tid: Han beveger seg også mot døren. Jeg går og stiller meg i gangen utenfor så han ikke skal komme nær meg.

Vi har allerede levert oppsigelse der vi bor, hører jeg Simon si. Vi har ikke så mange valgmuligheter lenger. Han senker stemmen. Du skjønner det at vi ble ranet. For fem uker siden. To menn brøt seg inn og truet Emma med kniv. Da forstår du hvorfor hun er litt engstelig.

Å faen, sier megleren. Jeg vet ikke hva jeg hadde gjort hvis noen utsatte kjæresten min for noe sånt. Du, dette er kanskje et skudd i blinde, men … Stemmen hans dør bort.

Ja? sier Simon.

Har noen på kontoret nevnt Folgate Street nr. 1 for dere?

Det tror jeg ikke. Er den nettopp lagt ut?

Nei, ikke egentlig.

Megleren virker usikker på om han skal gå videre med dette eller ikke.

Men er den ledig? Simon vil ikke gi seg.

Formelt sett, ja, sier megleren. Og det er en fantastisk eiendom. Helt fantastisk. En helt annen klasse enn denne. Men verten, han er … spesiell er å si det mildt.

Hvilket område? spør Simon.

Hampstead, sier megleren. Eller egentlig Hendon. Men det er veldig stille der.

Em? roper Simon.

Jeg går inn igjen. Vi kan jo alltids ta en titt, sier jeg. Vi er jo nesten der allerede.

Megleren nikker. Jeg stikker innom kontoret, sier han, og ser om jeg finner opplysningene. Det er faktisk en stund siden jeg har hatt visning der. Det er ikke en bolig som passer alle. Men jeg mener den bør være i deres gate. Unnskyld ordspillet.

NÅ: JANE

«Det var den siste.» Megleren, som heter Camilla, trommer med fingrene på rattet i smartbilen sin. «Så det er virkelig på tide å ta en avgjørelse.»

Jeg sukker. Leiligheten vi nettopp har sett på, ligger i et nedslitt boligkompleks rett ved West End Lane, og er den eneste innenfor min prisramme. Og jeg hadde nesten overbevist meg selv om at den var akseptabel – bare jeg så bort fra avskallende tapet, svak matlukt fra leiligheten under, det trange soverommet og muggsoppflekker i det uventilerte badet – da jeg hørte en klokke ringe like ved, en gammeldags ringeklokke, og hele leiligheten plutselig var fylt av ungeskrik og skrål. Fra vinduet så jeg rett ned på en skole. Jeg kunne se inn i klasserommet til elever på småbarnstrinnet, med utklippsfigurer av kaniner og gjess hengende i vinduene. Jeg kjente et hugg av smerte.

«Jeg tror jeg står over her,» presset jeg frem.

«Mener du det?» Camilla virket overrasket. «Er det skolen? De forrige leieboerne sa at de likte lyden av lekende barn.»

«Men ikke så mye at de bestemte seg for å bli.» Jeg vendte meg vekk. «Skal vi gå?»

Nå mens Camilla kjører oss tilbake til kontoret, blir hun sittende lenge, taktisk taus. Omsider sier hun: «Hvis ingenting av det vi så i dag falt i smak, kan det være at du må høyne budsjettet.»

«Mitt budsjett tåler dessverre ikke å høynes,» sier jeg tørt og ser ut av vinduet.

«Da er jeg redd du må redusere på kravene,» kvitterer hun spisst.

«Når det gjelder den siste. Det er … personlige årsaker til at jeg ikke kan bo ved siden av en skole. Ikke akkurat nå.»

Jeg ser at hun tar et fort sideblikk på magen min, som fremdeles er litt slapp etter graviditeten, og øynene hennes utvider seg idet hun skjønner sammenhengen. «Å,» sier hun. Camilla er ikke så dum som hun ser ut, og det er jeg glad for. Jeg behøver ikke forklare noe med store bokstaver for henne.

I stedet tar hun tydeligvis en beslutning.

«Du, vi har én annen bolig. Vi skal egentlig ikke ha visning der uten eierens uttrykkelige tillatelse, men det hender vi omgår beskjeden. Noen blir vettskremt av den, men selv synes jeg den er eventyrlig.»

«En eventyrlig bolig med mitt budsjett? Vi snakker vel ikke om en husbåt?»

«Gud, nei. Tvert imot, vil jeg si. Et moderne bygg i Hendon. Et helt hus – bare ett soverom, men rikelig med plass. Eieren er arkitekten som fikk det bygd. Han er faktisk svært berømt. Kjøper du noen gang klær hos Wanderer?»

«Wanderer …» I mitt tidligere liv, da jeg hadde penger og en ordentlig jobb med god lønn, hendte det at jeg gikk inn i Wanderer-butikken i Bond Street, et fryktelig minimalistisk lokale hvor et lite utvalg rådyre kjoler lå dandert på digre steinblokker som jomfruer på offerbenken, og de butikkansatte var kledd i svarte kimonoer. «Det hender. Hvorfor spør du?»

«Alle butikkene deres er designet av Monkford Partnership. Han er det de kaller en techno-minimalist eller noe. Masser av skjulte dingser, men ellers er alt helt nakent.» Hun sender meg et fort blikk. «Jeg bør advare deg, noen synes stilen hans er litt … asketisk.»

«Det kan jeg leve med.»

«Og …»

«Ja?» presser jeg når hun ikke fortsetter.

«Her er det ikke snakk om den vanlige leieboeravtalen,» sier hun nølende.

«Og det betyr?»

«Jeg tror,» sier hun og slår på blinklyset og svinger over i venstre fil, «at vi bør ta en kikk på boligen først og se om du blir forelsket i den. Så forteller jeg deg om minussidene etterpå.»

DA: EMMA

Jo, huset er enestående. Eventyrlig, spennende, utrolig. Det kan ikke beskrives med ord.

Man skulle aldri ha trodd det av gaten utenfor. To rader store, kjedelige hus i den vanlige viktorianske kombinasjonen teglstein med skyvevindu man ser overalt i Nord-London, strakte seg oppover mot Cricklewood som sammenkjedede figurer klippet ut av avispapir, det ene en tro kopi av det andre. Bare inngangsdørene og de små fargede vinduene over dem varierte.

Ved enden, på hjørnet, var det et gjerde. Bak det så jeg en lav, liten bygning, en kompakt kube av lys stein. Noen få tilsynelatende tilfeldig plasserte horisontale glassfelter var det eneste som vitnet om at det virkelig var et hus, og ikke en gigantisk brevpresse.

Jøss, sier Simon mistroisk. Mener du dette her?

Ja visst, sier megleren muntert. Folgate Street nr. 1.

Han tar oss med rundt til siden av huset, hvor det er innfelt en dør som går helt i ett med veggen. Det later ikke til å være noen dørklokke der – jeg ser faktisk ikke noe dørhåndtak og ingen postkasse heller; ikke noe navneskilt, ingenting i det hele tatt som kan tyde på at det skal bo mennesker der. Megleren skyver på døren, og den går opp.

Hvem er det som bor her nå? spør jeg.

Ingen for øyeblikket, sier han og går til side for å slippe oss inn.

Hvorfor var ikke døren låst, da? sier jeg nervøst og blir hengende litt etter.

Megleren gliser selvtilfreds. Den var låst, opplyser han. Jeg har en digital nøkkel på smarttelefonen min. Én app styrer alt. Det eneste jeg trenger å gjøre, er å skifte fra Ubebodd til Bebodd. Deretter går alt automatisk – sensorer i huset registrerer koden og slipper meg inn. Hvis jeg har på et digitalt armbånd, trenger jeg ikke engang telefonen.

Du tuller, sier Simon himmelfallen og stirrer på døren. Det er så vidt jeg ikke ler høyt av reaksjonen hans. For Simon, som elsker dingser, er tanken på et hus man kan styre med telefonen, som alle bursdagsgavene øverst på ønskelisten hans til sammen.

Jeg går inn i den lille entreen, som knapt er større enn et skap. Den er så trang at det er ubehagelig å stå der straks megleren kommer etter meg, så jeg går videre inn uten å spørre.

Nå er det min tur til å si jøss. Huset er virkelig imponerende. Lyset flommer inn gjennom store vinduer som vender ut mot en liten hage og en høy steinmur. Huset er ikke stort, men føles rommelig. Samtlige vegger og gulv er av den samme lyse steinen. Innskjæringer nederst langs alle veggene gir en følelse av at de svever i luften. Og huset er tomt. Ikke umøblert – jeg ser et bord av stein i et rom mot den ene siden, noen stilige spisestuestoler med designerpreg, en lang, lav sofa med tykt, kremfarget trekk – men ingenting annet, ikke noe som fanger blikket. Ingen dører, ingen skap, ingen bilder, ingen vindusrammer, ingen stikkontakter, så vidt jeg kan se, ingen lysarmaturer og ikke engang – jeg ser meg forbløffet rundt – lysbrytere. Og selv om huset hverken føles forlatt eller ubebodd, er det ikke antydning til rot der.

Jøss, sier jeg en gang til. Stemmen min har en rar, dempet klang. Det går opp for meg at jeg ikke hører en lyd fra gaten utenfor. Londons evige bakgrunnslyd av trafikk og stillasrigging og bilalarmer er forsvunnet.

De fleste bemerker det, sier megleren. Beklager å være vanskelig, men verten forlanger at vi tar av skoene. Vil dere …?

Han bøyer seg og knyter opp sine egne fjonge sko. Vi gjør det samme. Deretter, som om den rene, nakne tomheten i huset har sugd alt selgersnakket ut av ham, tasser han bare omkring i sokkelesten, tydeligvis like målbundet som oss, mens vi ser oss rundt.

NÅ: JANE

«Det er nydelig,» sier jeg. Innvendig er huset like lekkert og sobert som et kunstgalleri. «Aldeles nydelig.»

«Ikke sant?» samtykker Camilla. Hun legger hodet bakover og ser opp langs de nakne veggene laget av kostbar, kremfarget stein, som hever seg mot taket og danner et åpent rom mellom etasjene. En vanvittig minimalistisk trapp som jeg aldri har sett maken til, fører opp til annen etasje. Det er som om den skulle vært hugd inn i en glatt klippevegg: svevende, åpne trinn av upolert stein, uten gelender eller synlig bærekonstruksjon. «Jeg mister pusten hver gang jeg kommer hit, uansett hvor ofte jeg har vært her. Sist var med en gruppe arkitektstudenter – det er forresten en av betingelsene: Hvert halvår må du åpne huset for besøkende. Men de viser alltid stor respekt. Det er ikke som å eie et herskapshus og måtte ta imot turister som hiver tyggegummi på teppene.»

«Hvem er det som bor her nå?»

«Ingen. Det har stått tomt i nesten et år.»

Jeg ser bort på rommet ved siden av, hvis rom er det rette ordet for et område som dette glir over i, uten døråpning og uten dør. På et langt steinbord står en skål med tulipaner som med sine blodrøde blomster danner en slående fargeklatt mot all den lyse steinen. «Hvor kom blomstene fra?» Jeg går bort og stryker over bordet. Ikke et støvfnugg. «Og hvem er det som holder det så rent?»

«En rengjører kommer hver uke fra et spesialfirma. Det er en annen betingelse – du er nødt til å beholde kontrakten. Firmaet sørger for stell av hagen også.»

Jeg rusler bort til vinduet som går helt til gulvet. Hage er også en noe misvisende betegnelse. Det er egentlig en gård, et innhegnet areal på rundt 6 ganger 4,5 meter, belagt med samme stein som gulvet jeg står på. En liten, rektangulær gressplen med nesten nifst nøyaktige kanter og like kortklippet som en bowlingplen, går inntil den borterste muren. Det er ingen blomster der. Bortsett fra den lille gressflekken finnes det faktisk ikke noe levende der og ingen farge noe sted. Et par små sirkler med grå grus er de eneste andre innslagene.

Da jeg vender meg mot husets indre igjen, slår det meg at hele stedet bare trenger litt farge, noe mykt. Med et par tepper, en menneskelig touch her og der, ville det bli virkelig vakkert, som noe fra et eksklusivt interiørmagasin. For første gang på en evighet kjenner jeg det krible av glede. Har lykken omsider snudd?

«Det er vel ikke mer enn rimelig,» sier jeg. «Er det alt?»

Camilla sender meg et nølende smil. «Når jeg sier en av betingelsene, mener jeg en av de enklere. Vet du hva rådighetsbegrensning betyr?»

Jeg rister på hodet.

«Det vil si at en eiendom er pålagt rettslige klausuler i all fremtid, og at disse ikke kan oppheves selv om huset blir solgt. Vanligvis har det å gjøre med utviklingsrettigheter – for eksempel om et hus kan benyttes til forretningsvirksomhet eller lignende. Når det gjelder dette huset, inngår klausulene eller vilkårene i leieavtalen, men siden de også omfatter bruksinnskrenkende klausuler, er de ikke gjenstand for forhandlinger eller endringer. Det er en usedvanlig streng kontrakt.»

«Hva er det det er snakk om?»

«Det er i bunn og grunn en liste over hva man kan og ikke kan gjøre. Stort sett hva man ikke kan. Ingen forandringer av noe slag, uten forhåndsavtale. Ingen ryer eller tepper. Ingen bilder. Ingen potteplanter. Ikke noe pynt. Ingen bøker –.»

«Ingen bøker! Det er jo latterlig!»

«Ingen planting i hagen, ingen gardiner –.»

«Hvordan skjermer man seg for lys uten gardiner?»

«Vinduene er fotosensitive. De mørkner når himmelen blir mørk.»

«Altså ingen gardiner. Var det ellers noe?»

«Ja da,» sier Camilla og ignorerer den sarkastiske tonen min. «Det er totalt rundt to hundre bestemmelser. Men det er den siste som er den hardeste.»

DA: EMMA

… Ingen lys andre enn de som allerede er her, sier megleren. Ingen klessnorer. Ingen papirkurver. Ingen røyking. Ingen bordskånere eller kuvertbrikker. Ingen puter, ikke noe nips, ingen flatpakkede møbler –.

Det er jo sykt, sier Si. Hva gir ham rett til det?

Si brukte flere uker på å montere IKEA-møblene i den nåværende leiligheten vår, og dermed betrakter han dem med samme personlige stolthet som om han hadde hugget trærne og skåret dem til med egne hender.

Jeg sa til dere at denne var kinkig, sier megleren med et skuldertrekk.

Jeg ser opp i taket. Når vi snakker om lys, sier jeg, hvordan slår man dem på?

Det gjør man ikke, sier megleren. Ultrasoniske bevegelsessensorer. Kombinert med en detektor som justerer styrken etter hvor mørkt det er ute. Det er den samme teknologien som får frontlyktene på bilen deres til å tennes om kvelden. Så velger dere bare ønsket stemning fra appen. Produktiv, Fredelig, Leken og så videre. Systemet tilfører til og med ekstra UV-stråling om vinteren for å motvirke depresjon. Dere vet, akkurat som SAD-lys eller lysterapi.

Jeg ser at Simon er så imponert av alt dette at arkitektens rett til å forby flatpakkede møbler plutselig ikke er noe problem lenger.

Og det er selvfølgelig gulvvarme, fortsetter megleren og føler at han har medvind. Men varmen hentes via et borehull fra en brønn rett under huset. Og det er trelagsglass i alle vinduene – huset er så effektivt at det faktisk overfører overskuddskraft til det statlige strømnettet. Dere trenger aldri mer å betale en strømregning.

Det er som om noen leser porno for Simon. Hva med sikkerheten? sier jeg fort.

Alt er på samme system, sier megleren. Dere kan ikke se den, men det er innbruddsalarm bygd inn i ytterveggen. Det er sensorer i alle rommene – de samme som tenner lyset. Og alarmen er smart. Den lærer hvem dere er, og de daglige rutinene deres, men kommer det noen andre, sjekker den med dere for å sikre at de er godkjent.

Em? roper Simon. Du må se dette kjøkkenet.

Han har gått inn i området på den ene siden, der steinbordet står. Først skjønner jeg ikke engang hvordan han har oppdaget at det er et kjøkken. Det er en steinbenk langs den ene veggen. I den ene enden er det en greie jeg antar kan være en kran, et slankt rør som stikker opp over steinen. En svak senkning under tyder på at det kanskje er en vask. I den andre enden er det en rad med fire små hull. Megleren feier hånden over ett av dem. Straks tennes en intens, susende flamme.

Simsalabim! utbryter han. Komfyren. Arkitekten foretrekker faktisk betegnelsen refektorium fremfor kjøkken. Han flirer, som for å vise at han er klar over hvor fjollete det er.

Når jeg ser nærmere etter, oppdager jeg at det er små riller mellom enkelte av veggfeltene. Jeg skyver på ett av dem, og steinen åpner seg – ikke med et klikk, men med et rolig, pneumatisk sukk. Innenfor er det et bitte lite skap.

Jeg skal vise dere annen etasje, sier megleren.

Trappen består av en rekke åpne steinheller, innfelt i veggen. Det er selvfølgelig ikke trygt for barn, sier han advarende mens han går foran oss opp. Se dere for.

La meg gjette, sier Simon. Gelendre og trappegrinder er også på forbudslisten?

Og kjæledyr, sier megleren.

Soverommet er like spartansk som resten av huset. Sengen er innebygd – en sokkel av lys stein med en sammenrullet futonmadrass – og badet er ikke avstengt, bare gjemt bak en annen vegg. Men mens tomheten nede virket dramatisk og klinisk, føles den fredelig, nesten koselig her oppe.

Det er som en luksuriøs fengselscelle, bemerker Simon.

Huset faller som sagt ikke i smak hos alle, sier megleren. Men for den rette …

Simon trykker på veggen ved sengen, og enda et felt går opp. Innenfor er det et klesskap. Det er knapt nok plass der til en ti—tolv antrekk.

En av reglene er at det aldri skal ligge noe på gulvet, sier megleren behjelpelig. Alt må legges vekk.

Simon rynker pannen. Hvordan kan noen vite det?

Kontrakten omfatter jevnlige inspeksjoner. Pluss at rengjøreren må rapportere alle brudd på reglene til driftskontoret.

Aldri i livet, sier Simon. Det er som å gå på skolen igjen. Jeg vil ikke ha kjeft av noen fordi jeg lar skitne skjorter ligge og slenge.

Med ett går noe opp for meg. Jeg har ikke hatt et eneste flashback eller panikkanfall etter at jeg kom inn i huset. Det er så avskåret fra utenverdenen, så omhegnende, at jeg føler meg fullstendig trygg. En replikk fra yndlingsfilmen min svever inn i hodet: Roen og den fornemme auraen. Der kan ikke noe galt skje med deg.

Jeg mener, det er helt jo fantastisk, fortsetter Simon. Og hadde det ikke vært for alle de reglene, ville vi antakelig være interessert. Men vi er ikke de ryddigste. På Ems side av soverommet ser det ut som en bombe har gått av i Brennpunkt New York.

Ja ja, da så, sier megleren og nikker.

Jeg liker det, sier jeg impulsivt.

Gjør du? Simon høres overrasket ut.

Det er annerledes, men … det gir jo mening. Hvis man bygger noe sånt som dette, noe så utrolig, da er det forståelig at man ønsker at folk som bor der, skal oppføre seg ordentlig, slik man så det for seg. Hva er ellers vitsen? Og det er fabelaktig. Jeg har aldri sett noe lignende, ikke i bladene engang. Vi kan vel være ryddige, hvis det er prisen for å bo et sted som dette?

Tja – det er flott, sier Simon usikkert.

Liker du det også? sier jeg.

Hvis du liker det, elsker jeg det, erklærer han.

Nei, sier jeg, liker du det oppriktig? Det blir en stor forandring. Jeg vil ikke at vi skal ta det hvis det ikke er det du virkelig vil.

Megleren betrakter oss med et glimt i øyet, spent på hva resultatet av denne lille diskusjonen blir. Men med oss er det bestandig slik som nå. Jeg finner på noe, så tenker Simon seg om og går til slutt med på det.

Du har rett, Em, sier han langsomt. Dette er mye bedre enn noe annet sted vi kan få. Og hvis det er en ny begynnelse vi ønsker – da er jo dette mye nyere enn om vi bare flyttet inn i enda en vanlig toroms.

Han snur seg mot megleren. Hva gjør vi nå?

Øh, sier megleren. Det er den kompliserte biten.