Torbjørn Ekelund

GUTTEN OG FJELLET

En oppdagelsesreise i norsk natur

Torbjørn Ekelund

GUTTEN OG FJELLET

En oppdagelsesreise i norsk natur

See the child.

Cormac McCarthy: Blood Meridian

Forsvundet barn. En 6-aarig Søn af Kjøbmand Torske paa Kongsberg er forsvundet. Han opholdt sig med sin Mor paa en Sæter ved Skrim. 100 Mennesker har været ude og ledt efter ham – men intet Spor.

Nedenæs Amtstidende, 14. juli 1894

SØNNEN MIN HETER AUGUST. Denne boka handler om ham, og om en fottur vi var på den sommeren han fylte syv. Vi kalte den ekspedisjonen. Vi gikk i et øde fjellområde, bare han og jeg. Vi bar med oss alt vi trengte. Telt og soveposer, liggeunderlag og utstyr, tunge sekker fulle av proviant. Terrenget var kupert, og været var dårlig. Vi møtte ingen andre.

Fjellet vi gikk i, heter Skrim. Det ligger rett sør for Kongsberg og regnes som Norges minste sammenhengende fjellområde. Det er på 33 kvadratkilometer, store deler er vernet. Terrenget er kupert. Det går oppover og nedover hele tiden, derfor er det krevende å gå her. Selve Skrim-massivet, områdets høyeste parti, har flere høye topper. Den høyeste heter Styggemann. Den ligger 872 meter over havet. Den er ikke høy i den store sammenhengen, men i forhold til landskapet rundt er den en ruvende koloss.

Ekspedisjonens mål var å bestige toppen av Styggemann. For et voksent menneske befant den seg en normal dagsetappe fra stedet der vi startet, hvis man gikk korteste vei. Vi skulle ikke gå korteste vei. Vi skulle gå dit det falt oss inn, bruke den tiden vi fant det for godt å bruke, slå leir når det ble kveld, og gå videre dagen etter.

For August var ekspedisjonen et eventyr. Den var villmarksliv i sin reneste form, sove i telt, brenne bål, klatre i fjell og spikke pinner. For meg var den også det, men jeg hadde i tillegg et annet motiv. Det var noe jeg ville finne ut av, noe som hadde opptatt meg i lang tid, og som jeg ikke fikk ut av hodet.

Det var en historie jeg hadde kommet over ved en tilfeldighet. Den handlet om en gutt som gikk seg vill i dette fjellområdet for over hundre år siden. Gutten het Hans Torske. Han var seks år da han forsvant, omtrent like gammel som August er nå.

Historien om ham var sparsomt gjengitt i de få skriftlige kildene jeg kom over. Jeg tenkte på ham sent og tidlig. Et lite menneske i en stor natur. Jeg klarte ikke å glemme ham.

DET ER MIDTSOMMER. Året er 1894. I et stort, øde landskap går en gutt. Blant trærne og fjellene er han ikke annet enn en prikk, et lite menneske. Det er varmt. Han er kledd i kortbukser, skjorte og jakke. Han har lue på hodet. Han har ikke sko.

Gutten går alene. Gjennom kratt og over myrer, langs fjellrygger, over bekker. Skogene er mørke, marka er fuktig. Den er dekket av mose og bregner. Mosen demper skrittene hans. Bregnene når ham til skuldrene. Han går over blankskurte fjell som er ruglete og varme, nesten hvite i sollyset.

Han snur seg og ser utover landskapet. Langt der nede ser han setre og åkerlapper, og hjembyen Kongsberg. Der bor han sammen med moren og faren og storebroren. Før hadde han også tre andre søsken, men de er alle døde nå. Faren og broren er igjen i byen, det var bare han og moren som dro på setra. Moren har tuberkulose. Hun trengte ro og frisk luft, det var derfor de dro. Og i dag har han bursdag. Eller var det i går? Han husker ikke hvor mange dager som har gått siden han forsvant. Han fyller seks år. De skulle feire på setra, og broren hans hadde laget en seilbåt i tre som han skulle få i presang. Men det vet ikke den lille gutten der han står og ser nordover mot gårdene, byen, det som er redningen.

Han ser seg rundt. Han vet ikke hvor han er. Det er lenge siden han visste hvor han var. Han husker ikke lenger hvor han svingte, hvilken retning han valgte, eller om han svingte i det hele tatt. Kanskje har han gått i en rett linje. Kanskje har han gått i ring. Han er ikke kjent i dette landskapet, han har aldri vært her før.

Han fortsetter videre, alltid oppover. Den ene fjelltoppen ligner den andre. Trærne, myrene, alt ser likt ut. Timene går. Han blir sliten. Han drikker seg utørst i en bekk. Han finner noen bær som stiller den verste sulten.

Det blir mørkere. Gutten kommer stadig høyere. Han fortsetter. Går. Snur. Stopper igjen. Kanskje gråter han. Kanskje roper han. Kanskje innser han at han ikke vil finne veien hjem.