Raphael Montes

Perfekte dager

Oversatt av Kaja Rindal Bakkejord, MNO

Raphael Montes

Perfekte dager

Oversatt av Kaja Rindal Bakkejord, MNO

Til mamma

Det er alltid en viss galskap i kjærligheten. Men det er også en viss fornuft i galskapen.

Friedrich Nietzsche

1

Gertrudes var den eneste Téo likte. Fra første stund visste han at møtene med henne ville bli uforglemmelige. De andre studentene var ikke like høye i hatten. Så snart de var kommet inn i rommet, holdt jentene seg for nesa; guttene gjorde sitt beste for å virke uberørt, men blikket avslørte ubehaget. Téo ville ikke at de skulle legge merke til hvor vel han følte seg der inne, og gikk med bøyd hode og raske skritt bort til metallbordet.

Fredfull lå hun der og ventet på ham, Gertrudes.

Under det blekhvite lyset antok liket en særegen bruntone, som om det var av skinn. På brettet ved siden av lå det instrumenter til bruk under mer dyptgående undersøkelser: saks med bøyd spiss, anatomisk og kirurgisk pinsett, skalpell.

«Vena saphena magna kan sees i området rundt medialsiden av kneet. Derfra går den opp langs låret og passerer lårets fremside ved tredje proksimal», sa Téo. Så strakte han ut Gertrudes’ epitel for å vise frem de uttørkede musklene.

Professoren så ned og festet blikket på notatbrettet. Han hadde et alvorlig drag over ansiktet, men Téo lot seg ikke skremme: Anatomisalen var hans domene. Trallene i hjørnene, de dissekerte likene, og lemmene og organene på glass ga ham en følelse av frihet han ikke fant noe annet sted. Han likte lukta av formalin, redskapene i hanskekledde hender, å ha Gertrudes på bordet.

I hennes selskap kjente fantasien hans ingen grenser. Det var som om verden forsvant og bare han var igjen. Han og hun. Gertrudes. Navnet hadde han valgt under deres første møte, da huden og vevet hennes ennå var intakt. Utover i semesteret skulle forholdet mellom dem bli stadig mer intimt. For hver forelesning oppdaget Téo noe nytt: Gertrudes elsket å overraske ham. Han tok hodet – den mest interessante delen – nærmere i øyesyn, og trakk sine konklusjoner. Hvem tilhørte denne kroppen? Kunne det virkelig være Gertrudes? Eller hadde hun et enklere navn?

Det var Gertrudes. Når han betraktet den uttørkede huden, den smale nesa, den tørre, strågule munnen, kunne han ikke komme på noe bedre navn. Selv om forvitringen hadde frarøvet henne hennes menneskelige utseende, så Téo noe i de deformerte øyeeplene: Han så øynene til den fascinerende kvinnen hun utvilsomt hadde vært. Når de andre ikke så på, kunne han kommunisere med dem.

Hun hadde nok dødd gammel, et sted mellom seksti- og syttiårene. De glisne hårstråene på hodet og kjønnet underbygde den hypotesen. Ved nærmere undersøkelse hadde Téo funnet et brudd på kraniet.

Mer enn noe annet hadde han respekt for Gertrudes. Kun en intellektuell kunne være i stand til å gi avkall på den hyllesten det innebar å bli stedt til hvile med en ordentlig begravelse, og tenke fremover, på unge medisineres læring. Heller være til nytte for vitenskapen enn å råtne i mørket, hadde hun nok utvilsomt tenkt. Hun hadde en hylle full av god litteratur. En samling vinylplater fra ungdommen. Hun hadde danset mye med disse beina. Dansetilstelning etter dansetilstelning.

Det var nok riktig at mange av dem som lå der inne i de illeluktende beholderne, var avdøde fattige, tiggere som fant sin livsmening i døden. De hadde ingen penger, ingen utdannelse, men de hadde knokler, muskler og organer. Og det gjorde dem nyttige.

Gertrudes var annerledes. Det var vanskelig å tro at disse føttene hadde holdt ut et liv på gata, at hendene hadde tatt imot vekslepenger gjennom et helt, middelmådig liv. Téo godtok heller ikke teorien om at hun skulle ha blitt myrdet: et slag med et pistolskjefte mot hodet etter et ran, eller med et balltre fra en bedratt ektemann. Gertrudes hadde dødd av ekstraordinære årsaker, en hendelse som hadde forstyrret tingenes orden. Ingen ville hatt mot til å ta livet av henne. Med mindre det dreide seg om en idiot …

Verden var full av idioter. Man trengte bare å se seg rundt: idiot i legefrakk, idiot med notatbrett, idiot med skingrende stemme som nå snakket om Gertrudes som om han kjente henne like godt som Téo gjorde.

«Leddkapselen er blitt åpnet slik at det ytre fibrøse laget er avdekket, og man kan se den distale og proksimale enden på henholdsvis femur og tibia.»

Téo følte trang til å le av jenta. Nei, ikke le, gapskratte. Og hvis Gertrudes hadde kunnet høre dette sludderet om seg selv, ville hun sikkert slått opp latterdøra, hun også. Sammen skulle de ha smakt på dyre viner, snakket om løst og fast, sett filmer for så å diskutere fotograferingen, scenarioet og kostymene som om de var filmkritikere. Gertrudes ville ha lært ham å leve.

Det var irriterende hvor respektløst de andre studentene behandlet Gertrudes. En dag hadde denne jenta – den samme som nå brukte sin skingrende stemme på å uttale søkte medisinske termer – idet professoren var ute av rommet, tatt en rød neglelakk opp av veska og fnisende lakkert neglene til liket. Medstudentene hadde flokket seg rundt henne; de hadde moret seg.

Hevn var ikke noe Téo hadde noe til overs for, men han fikk lyst til å hevne seg på jenta. Han kunne sikkert ha fått igjennom en institusjonell, byråkratisk og ineffektiv straff. Han kunne gitt henne en dusj formalin – sett fortvilelsen i øynene til det forbaskete kreket idet hun kjente huden tørke inn. Men det han virkelig ville, var å drepe henne. Og deretter lakkere de små bleke fingrene hennes med rød neglelakk.

Noe slikt kom han naturligvis ikke til å gjøre. Han var ingen morder. Han var ikke noe monster. Da han var liten, pleide han å ligge våken om nettene med skjelvende hender for øynene i et forsøk på å skjerme dem for sine egne tanker. Han følte seg som et monster. Det fantes ingen han likte, han opparbeidet aldri nok følelser for noen til å kjenne savn; han bare levde. Folk dukket opp, og han ble tvunget til å leve sammen med dem. Enda verre: Han ble tvunget til å like dem, vise omtanke for dem. Likegyldigheten hans passerte ubemerket så lenge skuespillet hans var overbevisende nok, noe som gjorde det hele mye enklere.

Det ringte ut, og klassen fikk gå. Det var årets siste time. Téo gikk ut uten å si ha det til noen. Den grå bygningen ble fjernere og fjernere bak ham, og idet han kikket seg over skulderen, gikk det opp for ham at han aldri mer ville få se Gertrudes. Venninnen hans kom til å bli begravet sammen med de andre likene, kastet i en fellesgrav. De skulle aldri mer dele disse stundene.

Nok en gang var han alene.

2

Téo var i dårlig humør da han våknet, og gikk ut på kjøkkenet for å lage kaffe til moren. Kjøkkenbenken var høy, så Patrícia, som satt i rullestol, rakk ikke opp til vegghyllene. Hun måtte strekke seg og støtte seg slik at beina ble hengende under henne. Det var nedverdigende.

Mens vannet kokte opp, feide han gulvet i stua i leiligheten og tok oppvasken fra dagen før. Han skiftet ut avispapiret til Sansão og fylte mat- og vannskåla hans. Som vanlig satte han kaffekoppen på nattbordet til moren og vekket henne med et kyss på panna, det var jo slik en kjærlig sønn skulle opptre.

Klokka ni kom Patrícia ut av rommet sitt. Hun var iført en enkel kjole og tøysandaler. Téo hadde aldri sett moren kle på seg, men kunne forestille seg hvilken utmattende prosess det måtte være. Han hadde tilbudt seg å hjelpe henne med en ny dongeribukse, men var blitt grundig avvist: «Det er det siste jeg har igjen.» En halvtime senere var hun klar, og da lå buksa i søppelbøtta på badet.

«Jeg og Marli skal på markedet. Jeg tar med meg Sansão», sa hun mens hun hektet på seg en øredobb over speilplata i salongbordet.

Téo nikket, uten å ta blikket vekk fra Toms jakt på Jerry på TV-en.

«Er jeg fin?»

Han la merke til at hun hadde sminket seg.

«Jaså, så du har funnet deg en beundrer der borte på markedet, eller hva, dona Patrícia? Du lurer ikke meg!»

«Ingen beundrere foreløpig. Men man vet aldri … jeg er kanskje krøpling, men jeg er ikke død!»

Téo hatet ordet krøpling. Det var et forsøk på å ironisere over egen tilstand. Patrícia gjorde det til stadighet. Hun var nedfor, det hadde han forstått. Helt siden ulykken hadde de unngått emnet. Rullestolen var blitt en naturlig del av hverdagen, og når alt kom til alt, syntes han ikke det var nødvendig å ta det opp.

Patrícia kom tilbake fra kjøkkenet med Sansão i bånd. Golden retrieveren logret med den lodne halen. Han var kommet inn i familien ni år tidligere, da de fremdeles bodde i en toppleilighet ved Copacabana. Nå føltes det upraktisk å ha en hund vandrende rundt i toromsleiligheten. Téo ville ha foretrukket å sende ham til et omplasseringssenter – Sansão hadde fin pels, var renraset og ville nok raskt fått et nytt hjem. Han hadde aldri nevnt dette for moren, for han visste hun så på hunden som sitt eget barn. Til tross for at det å kvitte seg med ham ville være et fornuftig forslag, ville det bli avslått.

Det ringte på døra. Patrícia trillet bort for å åpne:

«Marli! Hei, vennen!»

Det var naboen, Patrícias beste venninne som var lidenskapelig opptatt av det esoteriske. Hun var ungkarskvinne inn til beinet, sånn passe dum, og fungerte innimellom som sykepleier for Patrícia, hjalp henne på badet eller med å lufte Sansão i nabolaget. På onsdager pleide de å spille kort. Téo visste ikke riktig hvem som var mest avhengig av den andre i det forholdet, og syntes det var gøy å se Marli spå moren i kort – ofte dreide det seg om forutsigelser som ikke hadde den minste rot i virkeligheten. En gang hadde han latt Marli spå fremtiden hans også.

«Du kommer til å bli en svært rik og lykkelig mann», hadde hun sagt. «Og vil bli gift med ei vakker jente.»

Han hadde ikke trodd på henne. At han skulle bli lykkelig noen gang, var ikke noe han så for seg. Han følte at skjebnen hadde bestemt at han skulle bli værende i limbus, i den monotone rutinen, avskåret fra både lykkelige og triste stunder. Livet hans var bare et tomt hull fylt av beskjedne følelser. Og slik kunne det gjerne fortsette.

«Vi er tilbake om en time», sa Patrícia. «Det blir grillfest i kveld. Ikke glem det.»

«Hvilken grillfest?»

«Hos datteren til Érica. Det er bursdagen hennes.»

«Jeg vil ikke dra, mamma. Jeg kjenner henne jo knapt.»

«Det kommer til å være folk på din alder der.»

«Jeg er vegetarianer, mamma.»

«Vennene mine spør alltid etter deg. Og de har sikkert hvitløksbrød.»

Noen ganger følte Téo seg som et trofé som moren viste frem til folk. Det var hennes måte å veie opp for sine egne mangler på – fysiske og intellektuelle.

«Det er ikke noe spørsmål, Téo. Du blir med meg.»

Patrícia lukket døra bak seg, og musikken fra tegnefilmen var det eneste som fylte leiligheten.

De hadde ikke hvitløksbrød. På grillen dryppet det av blod og fett fra kjøttet. Ungdommer danset til den øredøvende lyden av funk carioca. Patrícia moret seg med en gruppe venninner. Téo kjente knapt disse folkene, og angret på at han ikke var blitt hjemme, i selskap med Tom og Jerry.

Blant flasker med vodka i kjøleskapet tok han en med vann. Han hadde avtalt med moren at han ikke skulle bli der lenge. Han skulle ta taxi hjem, og så ville Patrícia komme etter litt senere sammen med en venninne. Til tross for at han følte seg utilpass, syntes han stedet var fint. Eiendommen lå delvis innbygd i fjellet, og var inndelt i romslige områder forbundet med steintrapper omgitt av frodig vegetasjon. Huset lå på toppen. Når man gikk ned trappa, kom man til en slags bungalow, der festen foregikk, med svømmebasseng, grill og små trebord som var fastmontert i bakken. Om man fulgte noen svingete stier, kom man til en velstelt og fargerik hage som ville ha gått i ett med skogen, hadde det ikke vært for det hvite gjerdet.

«Er det menneskene eller musikken du flykter fra?» sa en kvinnestemme bak ham. Den var hes, lett brisen.

Téo rettet oppmerksomheten mot henne. Jenta var ung, muligens yngre enn ham, og svært spedbygd – hun kunne kanskje være en meter og femti, maks. De kastanjebrune øynene gled bekymringsløst over blomstene.

«Fra musikken», sa han.

En lang stillhet la seg mellom dem.

Jenta var pent kledd – i en bluse med fargerikt rutemønster og et svart skjørt – men selv var hun ikke pen. En eksotisk skjønnhet hadde hun muligens. Det lysebrune håret var satt opp i en løs topp, og noen hårstrå lå klistret til den svette panna.

«Har du vært og danset?» spurte Téo.

«Ja. Men jeg gikk lei.»

Hun smilte, og han la merke til at de to øvre hjørnetennene hennes ikke var helt på linje. Han fant det sjarmerende.

«Hva heter du?»

«Téo. Egentlig Teodoro. Og du?»

«Clarice.»

«Det er et fint navn.»

«Åh, for Guds skyld, ikke begynn med de der Clarice Lispector-greiene, for jeg har aldri lest en eneste bok av henne! Den dama forfølger meg.»

Téo syntes spontaniteten hennes var morsom, men forholdt seg alvorlig. Han følte seg ikke vel sammen med så selvsikre kvinner: De fremsto for ham som overlegne, nærmest uoppnåelige.

Clarice gikk bort til ham og satte tallerkenen med pølsebiter og hønsehjerter hun hadde holdt i høyre hånd, fra seg på en bjelke. Så stakk hun et hjerte i munnen og tok en slurk av glasset. Han la merke til at hun hadde en tatovering i farger under bluseermet, men greide ikke å skjelne motivet.

«Spiser du ikke noe, du?»

«Jeg er vegetarianer.»

«Drikker du ikke heller? Det der er vann, er det ikke?»

«Jeg drikker ikke noe særlig. Er ikke spesielt god på det.»

«Ok …», sa hun og tygde på kanten av glasset, «men du drikker i hvert fall litt. Det heter seg at folk som ikke drikker, er farlige … Så det er et tegn på at du ikke er farlig.»

Téo syntes han burde le av kommentaren hennes, så han lo.

Clarice tok to hjerter til fra tallerkenen.

«Og du? Hva drikker du?» spurte han.

«Gummy. Noe skvip som noen har laget av vodka og sitronsaft i pulverform. Det smaker oppvaskvann.»

«Vet du hvordan oppvaskvann smaker, da?»

«Jeg trenger ikke å smake på noe for å vite hva det smaker.»

Hun trodde på det hun selv sa, som om setningen ga mening uten videre.

Téo følte seg litt anspent. Samtidig var det et eller annet som drev ham til å fortsette samtalen. Han kikket ned på de hvite beina hennes; de små danserinneføttene var innsnørt i sandaler med lilla reimer. Neglene var lakkert i ulike farger.

«Hvorfor går du med neglene sånn?»

«De er sånn på hendene også.» Hun strakte dem frem foran ham. Fingrene var lange og tynne; hendene spinklere enn han først hadde oppfattet. Neglene, som var kortklipte, var lakkert i ulike farger i vilkårlig rekkefølge.

«Se der, ja. Hvorfor det?»

Hun nølte ikke: «For å være annerledes.» Så løftet hun pekefingeren opp til munnen.

Tilfreds kunne Téo konstatere at han hadde rett: Clarice bet på neglebåndene sine. Det var derfor hun hadde denne lille ujevnheten i tannstillingen, med lett utstående hjørnetenner. Riktignok hadde han aldri studert odontologi, men han hadde lest en hel del om emnet for å kunne komme nærmere Gertrudes.

«Og hvorfor vil du være annerledes?»

Hun hevet øyenbrynene:

«Verden er i utgangspunktet et kjipt sted. Ta foreldrene mine, for eksempel. Faren min er ingeniør og alltid på farten. São Paulo, Houston, London. Mamma er advokat. I vår familie ligger byråkratiet i blodet. Derfor føles det godt å være annerledes. Ikke å leve etter en timeplan. Drikke seg full uten å bekymre seg. Være uskikkelig for så ikke å huske noen ting. Lakkere neglene, én i hver farge. Leve livet før det blir for sent, skjønner?»

Clarice åpnet den flettede veska si og tok opp en pakke sigaretter. Vogue, med mentolsmak. Hun tok én.

«Har du lighter?»

«Jeg røyker ikke.»

Clarice satte opp en misfornøyd mine og grov dypt i veska. Akkurat da forsvant sola bak klippene. Téo fulgte de berusede skyggene nedenfor med blikket. Hun fant lighteren og tente sigaretten mens hun holdt for flammen for å beskytte den mot vinden. Hun tok et trekk og blåste røyken mot ham.

«Du spiser ikke, du røyker ikke, og du drikker nesten ikke … Téo, puler du?»

Han rygget litt bakover, noen centimeter, også for å komme seg unna den peppermynteduftende røyken. Hva var det han flyktet fra? Hvorfor fikk denne merkelige jenta så lett taket på ham? Han kjente ingen trang til å gjøre seg til for henne. Han likte den avslappede måten Clarice håndterte sigaretten på og sa akkurat det som falt henne inn.

«Jeg kødder bare. Slapp av», sa hun og dultet lett borti skulderen hans.

Det var første gang de berørte hverandre. Téo smilte og følte en kribling der hun hadde vært borti ham. Han måtte si noe:

«Hva driver du med her i livet, da?»

«Hva jeg driver med her i livet …» Hun gomlet i seg nok et hjerte. «Jeg drikker en god del, spiser alt mulig, og har røykt alt mulig også, men nå holder jeg meg til denne her, Vogue med mentolsmak, jenterøyk, og, vel, jeg puler også nå og da. Jeg går på universitetet. Kunsthistorie. Men jeg er ikke så sikker på om jeg trives noe særlig på det studiet. Det er manusskriving som er min greie.»

«Manusskriving?»

«Ja, filmmanus. Jeg skriver på en spillefilm. Faktisk vet jeg ikke om det er spillefilm det ender opp som. Handlingen er klar. Teksten er på nesten tretti sider nå. Det er en god del igjen til jeg er ferdig.»

«Det skulle jeg gjerne ha lest», sa han, uten å skjønne helt hvorfor han sa det. Han var nysgjerrig på å se resultatet av all denne hemningsløsheten. Han skulle gjerne ha visst hva hun skrev om og hvordan. Skjønnlitterære forfattere pleide å legge mye av seg selv i tekstene sine.

«Jeg vet ikke om du kommer til å like det», sa hun. «Det er en historie for jenter, skjønner du? Tre single venninner i en bil på leting etter eventyr rundt om i landet … Det er en slags road movie.»

«Jeg kan jo ikke vite om jeg liker det før jeg har lest.»

«Greit, jeg skal vise deg det.» Hun stumpet sigaretten med sandalen og spiste enda to hjerter. «Og du, da? Hva driver du med?»

«Medisin.»

«Wow, snakk om streit yrke. Mamma ville ha elsket det. Hun sier at kunsthistorie ikke fører noe steds hen. Som om å bale med lovtekster og håpløse rettssaker gjør det …»

«Akkurat streit er det vel ikke. Det finnes kunst innenfor medisinen også.»

«Hvor da?»

«Før jeg svarer på det, burde vi diskutere hva kunst er. Jeg, for eksempel, vil helst bli patolog.»

«Jeg ser ikke noe kunstnerisk ved det.»

«Det er en lang diskusjon. Vi kan ta den senere», sa han. Han måtte få på plass nok en usynlig tråd mellom dem.

«Kanskje det. Jeg må stikke nå.»

Han likte ikke at hun hadde et sånt hastverk med å komme seg av gårde. Det ga ham inntrykk av at Clarice av en eller annen årsak forsøkte å unngå ham.

«Jeg ordner en taxi. Vil du sitte på?» sa han.

«Nei, jeg bor like ved her.»

«Kan jeg låne mobilen din? Jeg la igjen min hjemme og må ringe etter taxi. Jeg lover å være kjapp.»

Hun stakk hånda i tøyveska.

«Her.»

Mens han gjorde seg ferdig med å ringe, betraktet Téo Clarice. Hun hadde løsnet hårtoppen, og håret var så langt at det nådde henne til midja. Det sto i kontrast til den vevre, lille kroppen, og han likte det.

To lyskastere slo seg på straks det ble mørkt.

«Det er ingen som svarer, så jeg får heller praie en på gata.»

Etter at han hadde gitt henne telefonen tilbake, fortsatte de sammen bortover den steinlagte stien til den delte seg i to.

«Utgangen er der borte», sa han og pekte.

«Jeg går og får meg en øl og sier ha det til folk. Skal ikke du si ha det til noen?»

Han burde finne på en eller annen unnskyldning, men hadde mest lyst til å si sannheten:

«Jeg foretrekker å ikke si ha det til noen.»

Hun nikket, gikk bort til ham og ga ham et kort, lite kyss på de stramme leppene. Deretter snudde hun ryggen til og gikk opp trappa to og to trinn i slengen, med glasset med den grønne drinken i – som Téo ikke husket navnet på – skvulpende i venstre hånd.

Da han kom hjem, følte Téo seg svimmel. Han skyndte seg bort til mobilen på nattbordet og benyttet anledningen til å sende en melding til moren. Han sjekket de tapte anropene, og nøt synet av sifrene i siste ubesvarte anrop. En lang stund ble han bare liggende på sofaen og kikke opp i taket, gjenkalle bilder i hodet. Noe hadde eksplodert inni ham. Noe han verken kunne eller ville forklare. Han visste verken etternavnet til Clarice, hvor hun bodde eller på hvilket universitet hun studerte kunsthistorie, men han hadde mobilnummeret hennes, og det skapte en forbindelse mellom dem.