DAN BROWN

OPPRINNELSE

En Robert Langdon-Thriller

Oversatt av Kjell Jørgen Holbye, MNO

DAN BROWN

OPPRINNELSE

En Robert Langdon-Thriller

Oversatt av Kjell Jørgen Holbye, MNO

Til minne om min mor

Vi må være villige til å kvitte oss

med det livet vi har planlagt, slik at vi kan

leve det livet som venter oss.

        – Joseph Campbell

Fakta

Alle referanser til kunstverk, arkitektur, steder, vitenskap og religiøse organisasjoner i denne romanen er hentet fra virkeligheten.

Prolog

Mens den eldgamle tannstangbanen klorte seg oppover den stupbratte stigningen, lot Edmond Kirsch blikket sveipe over den forrevne fjelltoppen over seg. I det fjerne, bygget inn i en stupbratt klippe, så det enorme steinklosteret ut til å henge i luften, som om det var en del av det loddrette stupet.

Den tidløse helligdommen i Katalonia i Spania hadde motstått den ubarmhjertige tyngdekraften i mer enn fire århundrer uten å svikte sin hensikt: å holde beboerne isolert fra den moderne verden.

Ironisk nok vil de være de første til å kjenne sannheten, tenkte Kirsch. Han lurte på hvordan de ville reagere. Historien hadde vist at Guds menn var de farligste i hele verden – særlig når deres guder ble truet. Og jeg er i ferd med å stikke hånden inn i et vepsebol.

Da toget nådde fjelltoppen, så Kirsch en enslig figur som ventet på ham på perrongen. Det inntørkede skjelettet av en mann var drapert i en tradisjonell katolsk prestekjole og hvit messeskjorte, og bar en prestekalott på hodet. Kirsch gjenkjente vertens knoklete trekk fra fotografier og kjente en uventet bølge av adrenalin.

Valdespino ønsker meg personlig velkommen.

Biskop Antonio Valdespino var en formidabel skikkelse i Spania – ikke bare en nær venn av og rådgiver til kongen, men en av landets mest aktive og innflytelsesrike forsvarere av tradisjonelle katolske verdier og konservativ politikk.

«Edmond Kirsch, antar jeg?» messet biskopen idet Kirsch gikk av toget.

«I egen person», sa Kirsch og smilte da han strakte ut armen for å trykke vertens beinete hånd. «Biskop Valdespino, jeg vil få takke Dem for å arrangere dette møtet.»

«Jeg setter pris på at De ba om det.» Biskopens stemme var kraftigere enn Kirsch ventet seg – klar og gjennomtrengende, som en kirkeklokke. «Det er ikke så ofte vi blir konsultert av vitenskapsmenn, og særlig ikke en så prominent som De. Denne veien, er De snill.»

Mens Valdespino geleidet Kirsch over perrongen, tok den kalde fjelluften tak i biskopens prestekjole.

«Jeg må tilstå», sa Valdespino, «at De ser annerledes ut enn jeg forestilte meg. Jeg forventet en akademiker, men De er ganske …» Han lot blikket sveipe over gjestens glatte Kiton K50-dress og Barker-sko i strutseskinn med en snev av misbilligelse. «’Hipp’, antar jeg det kalles.»

Kirsch smilte høflig. Ordet «hipp» gikk av moten for flere tiår siden.

«Jeg har lest om hva De har oppnådd», sa biskopen, «men jeg er fremdeles ikke helt sikker på hva det egentlig er De driver med.»

«Jeg spesialiserer meg i spillteori og datamodellering.»

«Så De lager dataspillene som barna leker med?»

Kirsch hadde på følelsen at biskopen spilte uvitende i et forsøk på å være sjarmerende. Mer presist visste Kirsch at Valdespino var fryktinngytende velinformert når det gjaldt teknologi og ofte advarte mot farene ved den. «Nei, sir, spillteori er faktisk et område av matematikken som studerer mønstre for å kunne predikere fremtiden.»

«Å, nettopp. Jeg tror jeg har lest et sted at De forutså en europeisk finanskrise for noen år siden? Da ingen ville høre, reddet De situasjonen ved å finne opp et dataprogram som gjenoppvekket EU fra de døde. Hva var det berømte sitatet? ’Trettitre år gammel er jeg på samme alder som Jesus da han gjenoppsto.’»

Kirsch skuttet seg. «En dårlig analogi, Deres nåde. Jeg var ung.»

«Ung?» Biskopen klukklo. «Og hvor gammel er De nå? Førti, kanskje?»

«Så vidt.»

Den gamle mannen smilte mens den sterke vinden fortsatte å få kjortelen til å bølge rundt ham. «Vel, de fromme skulle arve jorden, men i stedet har den gått til de unge – de med tekniske ferdigheter, de som stirrer inn i skjermer heller enn å granske sin egen sjel. Jeg må innrømme at jeg ikke hadde trodd at jeg skulle ha noen grunn til å møte den unge mannen som leder an. De kaller Dem en profet, vet De.»

«I Deres tilfelle en ikke særlig god en, Deres nåde», svarte Kirsch. «Da jeg ba om et privat møte med Dem og kollegene Deres, kalkulerte jeg sjansen for at De ville svare ja, til tjue prosent.»

«Og som jeg sa til mine kolleger, de gudfryktige kan alltid ha fordel av å høre på de ikke-troende. Ved å lytte til djevelens stemme kan vi bedre forstå Guds røst.» Den gamle mannen smilte. «Jeg spøker, naturligvis. Vær snill å unnskylde en gammel manns sans for humor. Noen ganger tenker jeg ikke over hva jeg sier.»

Med det strakte biskopen ut armen. «De andre venter. Denne veien, er De snill.»

Kirsch så i retningen de skulle. En enorm borg i grå stein balanserte på kanten av en forreven klippe som stupte tusen meter ned i et frodig teppe av skogkledde berg. Høyden gjorde ham nervøs, og Kirsch tok blikket fra avgrunnen, fulgte etter biskopen langs en ujevn sti langs klippen og tenkte på møtet som lå foran ham.

Kirsch hadde bedt om at tre prominente religiøse ledere som nettopp hadde deltatt på en konferanse her, skulle delta.

Verdensreligionenes parlament.

Siden 1893 hadde hundrevis av religiøse ledere fra nesten tretti verdensreligioner med jevne mellomrom kommet sammen på forskjellige steder for å tilbringe en uke med dialog mellom religionene. Deltakerne omfattet et bredt utvalg av innflytelsesrike kristne prester, jødiske rabbinere og islamske mullaer fra hele verden, i tillegg til hinduistiske pujarier, buddhistiske bhikkuer, jansenister, sikher og andre.

Parlamentets selverklærte mål var «å kultivere harmoni mellom verdens religioner, bygge bro mellom forskjellige åndelige retninger og feire alle trosretningers fellesskap».

En edel søken, tenkte Kirsch, selv om han anså det som en fåfengt øvelse – en meningsløs leting etter tilfeldige likhetstrekk i en lapskaus av eldgamle dikt, fabler og myter.

Mens biskop Valdespino førte ham langs stien, kikket Kirsch nedover fjellsiden med en hånlig tanke i hodet: Moses gikk opp på et fjell for å motta Guds Ord … og jeg har gått opp på et fjell for å gjøre det stikk motsatte.

Kirsch’ motivasjon for å klatre opp dette fjellet, hadde han sagt til seg selv, var at han var etisk forpliktet til det, men han visste at det lå en solid dose hybris bak dette besøket – han var ivrig etter å føle tilfredsstillelsen av å sitte overfor disse geistlige og varsle om deres snarlige undergang.

Dere har hatt deres mulighet til å definere vår sannhet.

«Jeg så på CV-en Deres», sa biskopen plutselig og streifet Kirsch med blikket. «Jeg ser at De er uteksaminert fra Harvard?»

«Lavere grad, ja.»

«Jeg forstår. Jeg leste nylig at det for første gang er flere ateister og agnostikere blant de nye studentene enn troende. Av alle religioner. En statistikk som sier mye, Mr. Kirsch.»

Hva kan jeg si? hadde Kirsch lyst til å svare, studentene våre blir stadig smartere.

Vinden blåste sterkere da de nådde den eldgamle steinbygningen. I det svake lyset i inngangspartiet til bygningen var luften stinn av den tunge lukten av brennende røkelse. De to mennene gikk gjennom en labyrint av mørke ganger, og Kirsch’ øyne kjempet for å tilpasse seg halvmørket der han fulgte etter den innsvøpte verten. Til slutt kom de fram til en påfallende liten tredør. Biskopen banket på, dukket og gikk inn mens han gestikulerte at gjesten skulle følge etter.

Kirsch trådte usikkert over terskelen.

Han befant seg i et rektangulært rom der alle de høye veggene var dekket av eldgamle, skinninnbundne bøker. Flere frittstående bokhyller sto ut fra veggene lik ribbein, med støpejernsradiatorer som skramlet og hveste innimellom, noe som ga et nifst inntrykk av at rommet var levende. Kirsch hevet blikket til galleriet med det overdådige rekkverket som gikk langs andre etasje, og visste uten fnugg av tvil hvor han befant seg.

Det berømte biblioteket i Montserrat, innså han, overrumplet over å ha fått adgang. Ryktet sa at dette hellige rommet inneholdt unikt sjeldne tekster som bare munkene som hadde viet livet sitt til Gud og levde avsondret her på fjellet, hadde adgang til.

«De ba om diskresjon», sa biskopen. «Dette er vårt mest avsondrede rom. Meget få fremmede har noensinne vært her.»

«Et stort privilegium. Takk.»

Kirsch fulgte etter biskopen til et stort trebord der to eldre menn ventet. Mannen til venstre så ut som han tilhørte en annen tid, med trette øyne og et matt, hvitt skjegg. Han var kledd i en skrukkete, sort dress, hvit skjorte og filthatt.

«Dette er rabbiner Yehuda Köves», sa biskopen. «Han er en fremtredende jødisk filosof som har gjort et omfattende arbeid med kabbalistisk kosmologi.»

Kirsch strakte armen over bordet og trykket høflig rabbiner Köves’ hånd. «En glede å møte Dem, sir», sa Kirsch. «Jeg har lest bøkene Deres om kabbala. Jeg kan ikke si at jeg forsto så mye, men jeg har lest dem.»

Köves nikket vennlig og tørket øynene med et hvitt lommetørkle.

«Og her», fortsatte biskopen med en håndbevegelse mot den andre mannen, «har De den respekterte allama Syed al-Fadl.»

Den høyt aktede islamske lærde reiste seg og smilte bredt. Han var lav og bred og hadde et jovialt ansikt som ikke passet til de mørke, gjennomtrengende øynene. Han var kledd i en enkel, hvit kaftan. «Og Mr. Kirsch, jeg har lest Deres spådommer om menneskehetens fremtid. Jeg kan ikke si at jeg er enig i dem, men jeg har lest dem.»

Kirsch smilte elskverdig og trykket mannens hånd.

«Og vår gjest, Edmond Kirsch», konkluderte biskopen overfor sine to kolleger, «er, som dere vet, en høyt respektert informatiker, spillteoretiker, oppfinner og noe av en profet i teknologiens verden. Gitt hans bakgrunn, var jeg overrasket over at han ønsket å snakke med oss tre. Derfor vil jeg nå la Mr. Kirsch forklare grunnene til at han er kommet.»

Med det tok biskop Valdespino plass mellom sine to kolleger, foldet hendene og kikket forventningsfullt opp på Kirsch. De tre satt rett overfor ham, lik et tribunal, og skapte en atmosfære som lignet mer på en inkvisisjon enn et vennligsinnet møte mellom lærde. Biskopen hadde ikke engang satt fram en stol til ham, innså Kirsch.

Synet av de tre gamle mennene overfor ham moret Kirsch mer enn det skremte ham. Så dette er den hellige treenighet jeg ba om. De tre vise menn.

Kirsch tok en pause for å få et overtak, gikk bort til vinduet og så ut over det praktfulle panoramaet. Et solfylt lappeteppe av eldgamle beitemarker strakte seg gjennom en dyp dal som ledet til de forrevne toppene i Collserola-fjellkjeden. Flere kilometer bortenfor, ute over Det baleariske hav, hadde en truende banke av stormskyer begynt å samle seg.

Passende, tenkte Kirsch og så for seg turbulensen han snart ville forårsake i dette rommet, og i verden utenfor.

«Mine herrer», begynte han og snudde seg plutselig mot dem. «Biskop Valdespino har så vidt jeg forstår allerede overbrakt min forespørsel om absolutt diskresjon. Før vi fortsetter, vil jeg bare gjøre det klart at det jeg er i ferd med å dele med dere, må holdes strengt hemmelig. For å si det enkelt, ber jeg dere om å avgi et taushetsløfte. Er vi enige?»

Alle de tre mennene nikket bekreftende, noe Kirsch visste var overflødig, uansett. De kommer til å ville begrave disse opplysningene – ikke kringkaste dem.

«Jeg er her i dag», begynte Kirsch, «fordi jeg har gjort en vitenskapelig oppdagelse jeg tror vil forbløffe dere. Det er noe jeg har arbeidet med i årevis, i håp om å finne svar på to av den menneskelige erfarings mest fundamentale spørsmål. Nå da jeg har lykkes, har jeg kommet til nettopp dere fordi jeg tror disse opplysningene vil påvirke de troendes verden på en grunnleggende måte. Kanskje vil det jeg har å si, skape en omveltning som bare kan beskrives som – splittende. For øyeblikket er jeg den eneste personen i verden som vet det jeg nå skal fortelle dere.»

Kirsch stakk hånden inn under dressjakken og trakk fram en stor mobiltelefon – en han hadde designet og bygget for å dekke sine unike behov. Telefonen hadde et deksel i en fargerik mosaikk, og han satte den opp foran de tre mennene som et tv. Om et øyeblikk skulle han bruke apparatet til å koble seg opp mot en høysikret server, taste inn passordet på førtisju tegn og strømme en direktesendt presentasjon for dem.

«Det dere snart vil få se», sa Kirsch, «er en røff utgave av en kunngjøring jeg håper å dele med verden – om omtrent en måned. Men før jeg gjør det, ville jeg konsultere noen av verdens mest innflytelsesrike religiøse tenkere, for å få innsikt i hvordan nyheten vil bli mottatt av dem som vil bli sterkest påvirket av den.»

Biskopen sukket høyt, mer av kjedsomhet enn bekymring etter lyden å dømme. «En fascinerende innledning, Mr. Kirsch. De snakker som om det De skal vise oss, hva det nå er, vil skake verdens religioner i grunnvollene.»

Kirsch så seg rundt i det eldgamle oppbevaringsstedet for hellige tekster. Det vil ikke skake deres grunnvoller. Det vil knuse dem.

Kirsch så granskende på mennene han hadde foran seg. Det de ikke visste, var at han planla å publisere denne presentasjonen i en nøye koreografert begivenhet som ville lamslå verden – om bare tre dager. Når han gjorde det, ville folk over hele verden innse at alle verdens religioner faktisk hadde én ting til felles.

Alle tok fullstendig feil.

Kapittel 1

Professor Robert Langdon så granskende opp på den over ti meter høye hunden som satt midt på plassen. Dyrets pels var et levende teppe av gress og velduftende blomster.

Jeg prøver å elske deg, tenkte han. Jeg gjør virkelig det.

Langdon grunnet over skapningen en stund til og fortsatte deretter langs en gangbro før han gikk ned en bred trapp med ujevne trinn som var designet for å rive den besøkende ut av sin vante rytme og ganglag. Oppdraget fullført, fastslo Langdon idet han nesten snublet to ganger i de ujevne trinnene.

Ved foten av trappen stanset Langdon plutselig opp og stirret på en gigantisk gjenstand som ruvet foran ham.

Nå har jeg sett alt.

En enorm sort enke tårnet seg opp foran ham. De slanke beina holdt oppe en rund kropp som befant seg nesten ti meter oppe i luften. Fra edderkoppens underkropp hang en eggsekk av metallnetting fylt med glasskuler.

«Hun heter Maman», var det en stemme som sa.

Langdon senket blikket og så en slank mann som sto under edderkoppen. Han hadde på seg en sherwani i sort brokade og hadde en nesten komisk Salvador Dalí-snurrebart.

«Mitt navn er Fernando», fortsatte han, «og jeg er her for å ønske velkommen til museet.» Mannen lot blikket sveipe over navneskiltene på bordet foran seg. «Navnet, vær så snill?»

«Ja visst. Robert Langdon.»

Mannen så raskt opp. «Å, jeg beklager så meget! Jeg kjente Dem ikke igjen, sir!»

Jeg kjenner meg nesten ikke igjen selv, tenkte Langdon og beveget seg stivt mot bordet i sort livkjole, hvit sløyfe og hvit vest. Jeg ser ut som jeg synger i studentersangforeningen. Langdons klassiske kjole og hvitt var nesten tretti år gammel, en levning fra den gang han var medlem i Ivy-klubben på Princeton, men takket være det daglige regimet med svømmetrening passet plagget ham fremdeles ganske godt. I hastverket med å pakke hadde Langdon grepet tak i feil klespose, og den sedvanlige smokingen hadde blitt igjen hjemme.

«Det sto sort og hvitt på invitasjonen», sa Langdon. «Jeg håper kjole og hvitt er passende?»

«Kjole og hvitt er klassisk! De ser fantastisk ut!» Mannen pilte bort til ham og festet et navneskilt til Langdons jakkeslag.

«Det er en ære å møte Dem, sir», sa bartemannen. «De har selvsagt besøkt oss før?»

Langdon kikket inn mellom edderkoppbeina på den glitrende bygningen foran dem. «Faktisk ikke, må jeg innrømme.»

«Ikke?» Mannen lot som om han var i ferd med å falle av sjokket. «De er ikke en beundrer av moderne kunst?»

Langdon hadde alltid likt utfordringen ved moderne kunst – først og fremst utforskningen av årsaken til at enkelte verk ble ansett som mesterverker: Jackson Pollocks dryppebilder; Andy Warhols Campbell’s Soup-bokser; Mark Rothkos enkle fargerektangler. Likevel var Langdon mye mer komfortabel når han fikk diskutere den religiøse symbolismen hos Hieronymus Bosch eller penselarbeidet til Francisco de Goya.

«Jeg heller mer til det klassiske», svarte Langdon. «Jeg har større sans for da Vinci enn de Kooning.»

«Men da Vinci og de Kooning er så like!»

Langdon smilte tålmodig. «Da har jeg tydeligvis en del å lære om de Kooning.»

«Da har De kommet til rett sted!» Mannen veivet med armene mot den enorme bygningen. «I dette museet vil De finne en av de fineste samlingene moderne kunst i hele verden! Jeg håper De vil like den.»

«Det har jeg tenkt», svarte Langdon. «Jeg skulle bare ønske at jeg visste hvorfor jeg er her.»

«De og alle andre!» Mannen lo muntert og ristet på hodet. «Verten Deres har vært svært hemmelighetsfull med hensyn til kveldens begivenhet. Ikke engang de ansatte ved museet vet hva som skal skje. Mysteriet er halve moroa – ryktene svirrer! Det er flere hundre gjester der inne – mange berømtheter – og ingen har noen som helst anelse om hva som står på programmet i kveld.»

Nå gliste Langdon. Svært få verter i verden ville ha mot til å sende ut en invitasjon i siste liten der det i grunnen bare sto: Lørdag kveld. Vær der. Tro meg. Og enda færre ville være i stand til å overtale hundrevis av VIP-er til å slippe alt de hadde i hendene og fly til Nord-Spania for å delta.

Langdon gikk ut mellom edderkoppbeina og fortsatte langs gangstien mens han kikket opp på et enormt, rødt banner som vaiet over hodet hans.

EN KVELD MED

EDMOND KIRSCH

Edmond har iallfall aldri manglet selvtillit, tenkte Langdon og smilte for seg selv.

For omtrent tjue år siden hadde Eddie Kirsch vært en av Langdons første studenter ved Harvard – en datanerd med en uryddig hårmanke som var interessert i koder og derfor hadde funnet veien til Langdons førsteårskurs: Koder, chiffer og symbolenes språk. Langdon hadde blitt dypt imponert over Kirsch’ sofistikerte intellekt, og selv om Kirsch til slutt forlot semiotikkens støvete verden til fordel for informatikkens løfterike fremtid, hadde han og Langdon utviklet et student–lærer-forhold som gjorde at de hadde holdt kontakten i de tjue årene som hadde gått siden Kirsch avla eksamen.

Nå har studenten gått forbi sin lærer, tenkte Langdon. Med mange lysår.

Nå var Edmond Kirsch en verdensberømt eksentriker – en informatiker, fremtidsforsker, oppfinner og gründer som også var milliardær. Førtiåringen var opphavsmannen til et forbløffende antall avanserte teknologier som alle representerte viktige gjennombrudd på områder som spente fra robotteknologi, studier av hjernen, kunstig intelligens til nanoteknologi. Og hans treffsikre spådommer om fremtidige teknologiske gjennombrudd hadde skapt en aura av mystikk rundt mannen.

Langdon mistenkte at Kirsch’ nesten nifse evne til å prognostisere hadde å gjøre med hans overveldende brede kunnskap om verdenen som omga ham. Så lenge Langdon kunne huske, hadde Edmond vært en fullstendig umettelig bibliofil som leste alt han kom over. Mannens lidenskap for bøker og hans evne til å absorbere det han leste, overgikk alt Langdon noensinne hadde sett.

De siste årene hadde Kirsch bodd for det meste i Spania. Han skyldte på en kjærlighetsaffære med landets «gamle verden»-sjarm, avantgarde-arkitektur, eksentriske ginbarer og perfekt vær.

Én gang i året, da Kirsch kom til Cambridge for å foredra på MIT Media Lab, spiste de to sammen på et av de nye, trendy stedene i Boston som Langdon aldri hadde hørt om. De snakket aldri om teknologi; Kirsch ville aldri diskutere noe annet enn kunst med Langdon.

«Du er min forbindelse til kulturlivet, Robert», spøkte han ofte med. «Min egen private bachelor i kunstverdenen, i dobbel forstand!»

Den spøkefulle hentydningen til Langdons sivilstatus var spesielt ironisk ettersom den kom fra en annen ugift mann, som avviste monogami som en «fornærmelse mot evolusjonen» og hadde blitt fotografert sammen med en skokk supermodeller gjennom årene.

Siden Kirsch hadde et rykte som en innovatør innen informatikk, ville det være lett å se ham for seg som en tilknappet nerd. Men i stedet hadde han skapt seg et image som moderne popikon som pleide omgang med kjendiser, kledde seg i siste mote, hørte på undergrunnsmusikk for de innvidde og samlet uvurderlig impresjonistisk og moderne kunst. Kirsch sendte ofte eposter til Langdon og ba om råd om nye kunstgjenstander han vurderte til samlingen sin.

Og så gjorde han nøyaktig motsatt, sa Langdon til seg selv.

For omtrent et år siden hadde Kirsch overrasket Langdon ved å spørre ham ikke om kunst, men om Gud – et merkelig valg av tema for en selverklært ateist. Over en tallerken med grillribbe på Tiger Mama i Boston hadde Kirsch forhørt Langdon om de viktigste troselementene i forskjellige verdensreligioner, særlig skapelsesberetningene.

Langdon hadde gitt ham en solid innføring i aktuelle trosretninger, fra jødedommens, kristendommens og islams felles skapelsesberetning til hinduismens fortellinger om Brahma, babylonernes historie om Marduk og mange flere.

«Jeg er nysgjerrig», sa Langdon idet de forlot restauranten. «Hvorfor er en fremtidsforsker så interessert i fortiden? Betyr dette at den berømte ateisten endelig har funnet Gud?»

En hjertelig latter hadde unnsluppet Edmond. «Ren ønsketenkning! Jeg bare sjekker ut konkurrentene, Robert.»

Langdon smilte. Typisk. «Vel, vitenskap og religion er ikke konkurrenter, det er bare snakk om to forskjellige språk som prøver å fortelle den samme historien. Det er plass til begge i denne verden.»

Etter møtet hadde Edmond ikke tatt kontakt på nesten et år. Og så, ut av det blå, for tre dager siden, hadde Langdon mottatt en FedEx-konvolutt med en flybillett, en hotellreservasjon og et håndskrevet kort der Edmond ba ham innstendig om å komme på arrangementet i kveld. Det sto: «Robert, det ville bety mye for meg om du av alle kunne komme. Dine innsikter under vår seneste samtale hjalp til med å gjøre denne kvelden mulig.»

Langdon var forvirret. Han kunne ikke skjønne hvordan den kvelden i det hele tatt kunne være relevant for en begivenhet arrangert av en fremtidsforsker.

FedEx-konvolutten inneholdt også et sort-hvitt-bilde av to mennesker som sto overfor hverandre. Kirsch hadde skrevet et kort dikt til Langdon.

Robert,

Når vi møtes fjes til fjes

vil tomrommet kunne ses.

     – Edmond

Langdon smilte da han så bildet – en smart hentydning til en episode Langdon hadde vært involvert i flere år tidligere. Silhuetten av et alterbeger, eller gralsbeger, viste seg i tomrommet mellom de to ansiktene.

Nå sto Langdon utenfor museet, ivrig etter å finne ut hva den tidligere studenten hans var i ferd med å kunngjøre. En lett bris tok tak i jakkeskjøtene mens han beveget seg på betonggangveien som slynget seg langs bredden av Nervión-elven, som en gang hadde vært livsnerven i en blomstrende industriby. Luften luktet svakt av kobber.

Da Langdon rundet en sving på gangveien, tillot han seg endelig å ta en kikk på det enorme, skinnende museet. Det var umulig å ta inn hele strukturen med ett blikk. I stedet lot han det vandre fram og tilbake langs de bisarre, langstrakte formene.

Denne bygningen bryter ikke bare reglene, tenkte Langdon. Den overser dem fullstendig. Et perfekt sted for Edmond.

Guggenheim-museet i Bilbao i Spania så ut som om det hadde sitt utspring i hallusinasjonene til et romvesen – en virvlende kollasj av vindskjeve metallformer som så ut som de var stablet nærmest tilfeldig oppå hverandre. Den kaotiske massen av former som strakte seg ut i det fjerne, var dekket av over tretti tusen titanplater som skinte som fiskeskjell og gjorde at strukturen ga inntrykk av å være organisk og samtidig utenomjordisk, som om en futuristisk kjempe hadde kravlet opp av vannet for å sole seg på elvebredden.

Da bygningen ble avduket i 1997, hadde The New Yorker hyllet arkitekten, Frank Gehry, for å ha designet «et fantastisk drømmeskip av bølgende former i en kappe av titan», mens andre kritikere verden rundt utgytte: «Den største bygningen i vår tid!», «Vilter briljans!», «En fantastisk arkitektonisk bragd!»

Siden museets åpning hadde dusinvis av andre «dekonstruktivistiske» bygninger blitt reist – Disney-konsertsalen i Los Angeles, BMW World i München, og til og med det nye biblioteket ved Robert Langdons eget alma mater. Hver av dem var svært ukonvensjonelle i design og konstruksjon, men likevel tvilte Langdon på om noen av dem kunne måle seg med Guggenheim i Bilbao når det gjaldt ren sjokkeffekt.

Idet Langdon nærmet seg, virket det som om den titanbelagte overflaten endret seg for hvert skritt og fremviste en ny personlighet for hver ny vinkel. Nå kom museets mest dramatiske illusjon til syne. Fra dette perspektivet så det utrolig nok ut som om hele den kolossale konstruksjonen fløt på vannet, drivende på en «uendelig» lagune som skvulpet mot museets yttervegger.

Langdon tok en kort pause for å beundre effekten før han begynte å krysse lagunen via den minimalistiske gangbroen som krummet seg over den glassaktige vannflaten. Han var bare halvveis over da en høy vislelyd fikk ham til å skvette. Den kom nedenfra. Han bråstanset akkurat idet en virvlende sky av tåkedis begynte å fosse ut fra under gangbroen. Det tykke tåkesløret steg opp rundt ham før det beveget seg ut over lagunen, rullet mot museet og omsluttet den nederste delen av hele strukturen.

Tåkeskulpturen, tenkte Langdon.

Han hadde lest om verket av den japanske kunstneren Fujiko Nakaya. At den var konstruert i et medium av synlig luft, gjorde «skulpturen» revolusjonerende, en vegg av tåke som materialiserte seg og løste seg opp etter en tid; og fordi vinden og de atmosfæriske forholdene aldri var identiske, ville skulpturen være forskjellig hver gang den kom til syne.

Det sluttet å visle under gangbroen, og Langdon så på mens veggen av tåke la seg lydløst over lagunen, slyngende og krypende, som om den var levende. Effekten var både eterisk og desorienterende. Hele museet så nå ut til å sveve over vannet, vektløst hvilende på en sky – et spøkelsesskip som hadde fart vill på havet.

Idet Langdon skulle til å begynne å gå igjen, ble den stille vannflaten brutt av en serie små utbrudd. Plutselig skjøt fem flammende søyler mot himmelen over lagunen, med en tordnende lyd som minnet om rakettmotorer som brøt gjennom tåkedisen og kastet skinnende lysglimt mot museets titanoverflate.

Langdons egen smak i arkitektur gikk mer i retning av klassiske museer som Louvre eller Prado, men da han betraktet tåken og flammene som svevde over lagunen, kunne han ikke tenke på et mer passende sted enn dette ultramoderne museet til å huse arrangementet til en mann som elsket kunst og innovasjon, og som kunne forutse fremtiden så klart.

Nå, mens han gikk fort gjennom disen, nærmet Langdon seg museets inngangsparti – en uhellsvanger, mørk åpning i den reptillignende strukturen. Idet han nærmet seg terskelen, hadde Langdon en urolig følelse av å entre dragens gap.

Kapittel 2

Admiral Luis Ávila satt på en barkrakk i en tom pub i en fremmed by. Han var utslitt etter reisen, som hadde brakt ham hit etter en jobb som hadde krevd hundrevis av reisemil på tolv timer. Han tok en slurk av den andre tonicen sin og stirret på det fargerike menasjeriet av flasker bak bardisken.

Alle kan holde seg edru i en ørken, filosoferte han, men bare den dedikerte kan sitte i en oase og nekte å skille leppene.

Ávila hadde ikke skilt leppene for djevelen på nesten et år. Han så på speilbildet sitt i speilet bak disken og tillot seg selv et sjeldent øyeblikk av tilfredshet med det han så.

Ávila var en av de heldige mennene fra middelhavslandene som tilsynelatende bare ble bedre med alderen. Gjennom årene hadde den tykke, sorte skjeggstubben myknet til et distingvert gråsprengt skjegg, og de brennende, sorte øynene hadde dempet seg og utstrålte en rolig selvtillit. Den stramme, olivenfargede huden var nå solbrent og rynkete, noe som gjorde at han alltid så ut til å myse ut over havet.

Selv som sekstitreåring var kroppen slank og muskuløs, og den imponerende fysikken ble ytterligere forbedret av den skreddersydde uniformen. For øyeblikket var Ávila kledd i full gallauniform – en kongelig utseende drakt som besto av hvit jakke, brede, sorte distinksjoner, en imponerende rekke medaljer, stivet krave og hvite bukser med silkerender i sidene.

Den spanske armada er kanskje ikke lenger den sterkeste marinen i verden, men vi vet fortsatt å kle oss som offiserer.

Admiralen hadde ikke ikledd seg uniformen på årevis – men dette var en spesiell kveld, og for litt siden, mens han ruslet gatelangs i denne ukjente byen, hadde han fått velvillige blikk fra kvinner, mens mennene hadde gått i sirkel utenom.

Alle respekterer den som lever i henhold til et regime.

«Otra tónica?» spurte den vakre bartenderen. Hun var i trettiårene, med frodig kropp og et lekent smil.

Ávila ristet på hodet. «No, gracias.»

Puben var helt tom, og Ávila kunne føle bartenderens beundrende blikk. Jeg er kommet tilbake fra avgrunnen.

Den forferdelige hendelsen som nær hadde ødelagt Ávilas liv fem år tidligere, ville for alltid lure i bakhodet – et enkelt, øredøvende øyeblikk da jorden hadde åpnet seg og svelget ham hel.

Katedralen i Sevilla.

Første påskedag.

Den andalusiske solen strømmet inn gjennom blyglassvinduene og skapte kaleidoskopiske fargemønstre over katedralens steininteriør. Kirkeorgelet tordnet i frydefull feiring mens tusenvis av deltakere i gudstjenesten feiret oppstandelsens mysterium.

Ávila knelte ved alterringen med takknemlighet i hjertet. Etter å ha tjenestegjort på havet i en mannsalder hadde han blitt velsignet med den største av Guds gaver – en familie. Med et bredt smil snudde Ávila seg og kikket over skulderen på den unge kona, María, som fremdeles satt på kirkebenken, for høygravid til å gå den lange veien opp til alteret. Ved siden av henne vinket den tre år gamle sønnen deres, Pepe, opprømt til faren. Ávila blunket til gutten, og María smilte varmt mot mannen sin.

Takk, Gud, tenkte Ávila idet han snudde seg for å motta kalken.

Et øyeblikk senere drønnet en øredøvende eksplosjon gjennom den uskyldsrene katedralen.

Et lysglimt satte hele hans verden i flammer.

Trykkbølgen kastet Ávila voldsomt inn i rekkverket rundt alterringen, og kroppen hans ble bombardert av glovarme splinter og kroppsdeler. Da Ávila kom til bevissthet, var det umulig å puste i den tykke røyken, og i et øyeblikk hadde han ingen anelse om hvor han befant seg eller hva som hadde skjedd.

Så hørte han angstskrik gjennom ringingen i ørene. Ávila strevde seg på beina, husket til sin skrekk hvor han var og sa til seg selv at det hele var en fryktelig drøm. Han vaklet gjennom den røykfylte katedralen, klatret over stønnende og lemlestede kirkegjengere, snublet seg desperat vei til dit kona og sønnen hans hadde smilt til ham for noen øyeblikk siden.

Det var ingenting der.

Ingen kirkebenker. Ingen mennesker.

Bare blodige rester på det kullsvertede steingulvet.

De grufulle minnene ble barmhjertig skjøvet til side av bjellen over bardøren. Ávila grep sin tónica og tok en rask slurk mens han ristet av seg de dystre tankene, som så mange ganger tidligere.

Døren til baren svingte opp, og Ávila snudde seg og så to røslige karer snuble inn. De sang falskt på en irsk fotballsang og hadde på seg grønne fotballtrøyer som strammet over magen. Ettermiddagens kamp hadde tilsynelatende gått det irske bortelagets vei.

Jeg tar det som mitt tegn, tenkte Ávila og reiste seg. Han ba om regningen, men bartenderen blunket med ett øye og viftet ham vekk. Ávila takket henne og snudde seg for å gå.

«Men i hælvete!» ropte en av nykommerne og stirret på den staselige uniformen til Ávila. «Det er jo kongen av Spania!»

Begge mennene brøt ut i latter og sjanglet mot ham.

Ávila prøvde passere dem og forlate stedet, men den største mannen grep ham brutalt i armen og dro ham ned på en barkrakk. «Vent litt, Deres Høyhet! Vi kom hele veien til Spania, vi vil ta en halvliter med kongen!»

Ávila betraktet mannens møkkete hånd på det nystrøkne ermet sitt. «Slipp», sa han. «Jeg må dra.»

«Nei … du må bli og ta en øl, amigo.» Mannen strammet grepet mens vennen begynte å plukke på medaljene på Ávilas bryst med en skitten finger. «Ser ut til at du er en skikkelig helt, gammel’n.» Fyren nappet i et av de gjeveste emblemene på Ávilas bryst. «En middelalderkølle? Så du er en ridder i skinnende rustning?!» Han gapskrattet.

Overbærenhet, minnet Ávila seg selv på. Han hadde møtt utallige menn som dette – enkle, ulykkelige sjeler som aldri hadde stått for noe, menn som blindt misbrukte friheten og rettighetene andre hadde kjempet for at de kunne nyte.

«Faktisk», svarte Ávila lavt, «er køllen et symbol for den spanske marinens Unidad de Operaciones Especiales.»

«Spesialenheten?» Mannen lot som om han skalv av skrekk. «Veldig imponerende. Og hva med det symbolet?» Han pekte på Ávilas høyre hånd.

Ávila kikket ned på håndflaten sin. Midt i det myke kjøttet var det en sort tatovering – et symbol som stammet fra trettenhundretallet.

Dette merket er min beskyttelse, tenkte Ávila og så på emblemet. Skjønt jeg vil ikke trenge det.

«Drit i det», sa pøbelen og slapp endelig taket i Ávilas arm. Han vendte i stedet oppmerksomheten mot bartenderen. «Du var da søt», sa han. «Er du hundre prosent spansk?»

«Det er jeg», svarte hun vennlig.

«Det er ikke noe irsk i deg?»

«Nei.»

«Vil du ha litt?» Mannen lo krampaktig og slo neven i bardisken.

«La henne være», kommanderte Ávila.

Mannen snudde seg lynkjapt og stirret på ham.

Den andre stakk fingeren hardt i brystet på Ávila. «Prøver du å fortelle oss hva vi skal gjøre?»

Ávila trakk pusten dypt. Han følte seg sliten etter dagens lange reise og gestikulerte mot baren. «Mine herrer, vær så snill å sette dere. La meg spandere en øl.»

Jeg er glad han ble, tenkte bartenderen. Selv om hun var i stand til å ta vare på seg selv, hadde offiserens rolige håndtering av situasjonen gjort henne litt mo i knærne. Hun håpet at han kanskje ville bli værende til stengetid.

Offiseren hadde bestilt to øl og nok en tonic til seg selv, og satt seg på den gamle barkrakken sin ved disken. De to fotballpøblene satt på hver sin side av ham.

«Tonic?» ertet den ene. «Jeg trodde vi skulle drikke sammen.»

Offiseren sendte et trett smil til bartenderen og drakk ut.

«Jeg er redd jeg har en avtale», sa offiseren og reiste seg. «Men jeg håper dere vil nyte ølet.»

Da han reiste seg, la begge mennene hånden på skuldrene hans samtidig, som om de hadde øvd på det, og trykket ham ned på krakken igjen. En gnist av sinne kom til syne i offiserens øyne og forsvant igjen.

«Bestefar, jeg tror ikke du vil etterlate oss alene med kjæresten din.» Bøllen så på henne og gjorde en motbydelig bevegelse med tungen.

Offiseren satt stille en lang stund før han stakk armen inn under jakken.

Begge karene grep tak i ham. «Hei! Hva er det du driver med?!»

Svært langsomt trakk offiseren fram en mobiltelefon og sa noe på spansk til mennene. De så uforstående på ham, og han gikk over til engelsk igjen. «Jeg beklager, men jeg er nødt til å ringe min kone og si fra at jeg blir sen. Det ser ut til at jeg kommer til å bli her en stund.»

«Nå snakker vi, kamerat!» sa den største av de to før han drakk ut ølen sin og dundret det tomme glasset i disken. «En til!»

Mens bartenderen fylte i glassene til bøllene, så hun i speilet at offiseren tastet noen få tall på telefonen og la den mot øret. Samtalen gikk igjennom, og han snakket hurtig på spansk.

«Le llamo desde el Bar Molly Malone», leste offiseren på ølbrikken foran seg. «Calle Particular de Estraunza, ocho.» Han ventet et øyeblikk før han fortsatte. «Necesitamos ayuda inmediatamente. Hay dos hombres heridos.» Så la han på.

Dos hombres heridos? Bartenderens puls økte. To skadde menn?

Før hun rakk å fordøye det han hadde sagt, ble alt et uklart bilde i hvitt. Offiseren spant til høyre og smelte en albue opp i nesen til den største av bøllene med en kvalmende knasing. Mannens ansikt eksploderte i rødt, og han falt bakover. Før den andre mannen rakk å reagere, spant offiseren rundt igjen, denne gangen mot venstre. Den andre albuen smalt hardt mot mannens luftrør og sendte ham bakover og ned av krakken.

Bartenderen så med vantro på de to mennene på gulvet. En av dem skrek i smerte, mens den andre gispet etter luft og holdt seg til strupen.

Offiseren reiste seg sakte. Med en nifs ro tok han ut lommeboken og la en hundre euro-seddel på disken.

«Jeg beklager», sa han til henne på spansk. «Politiet vil snart være her for å hjelpe deg.» Så snudde han seg og gikk.

Utenfor trakk admiral Ávila inn natteluften og gikk langs Alameda de Mazarredo mot elven. Politisirener kom mot ham, og han smatt inn i skyggene for å la lovens håndhevere passere. Han hadde viktig arbeid å ta seg av, og Ávila hadde ikke råd til ytterligere komplikasjoner i kveld.

Regenten hadde gjort klart rede for kveldens oppdrag.

For Ávila var det en enkel renhet i å motta ordre fra regenten. Ingen beslutninger. Bare handling. Etter en karriere med å gi ordrer var det en lettelse å gi fra seg roret og la andre styre skipet.

I denne krigen er jeg en fotsoldat.

Flere dager tidligere hadde regenten delt en hemmelighet med ham som var så opprørende at Ávila ikke hadde sett noen annen utvei enn å vie seg helt og fullt til saken. Brutaliteten ved gårsdagens oppdrag hjemsøkte ham fremdeles, men han visste at hans handlinger ville bli tilgitt.

Rettferdighet eksisterer i mange former.

Og mer død vil komme før denne kvelden er over.

Da Ávila kom inn på den åpne plassen ved elvebredden, løftet han blikket mot den gigantiske strukturen foran seg. Det var et bølgende virvar av perverse former som var dekket av metall – som om to tusen års fremgang innen arkitektur hadde blitt kastet ut av vinduet for å gi plassen til det totale kaos.

Noen kaller dette et museum. Jeg kaller det et misfoster.

Ávila samlet tankene og krysset plassen. Han måtte gå i sikksakk gjennom en rekke av bisarre skulpturer utenfor Guggenheim-museet i Bilbao. Idet han nærmet seg bygningen, så han et dusin gjester som sto og småpratet i sin fineste stas.

De gudløse har samlet seg.

Men kvelden vil ikke gå slik noen av dem har tenkt seg.

Han rettet på admiralluen og glattet ut jakken for å forberede seg mentalt på oppgaven som lå foran ham. Denne kvelden var en del av et mye større oppdrag – et korstog for rettferdighet.

Da Ávila krysset plassen mot inngangspartiet til museet, ga han rosenkransen i lommen en lett berøring.

Kapittel 3

Museets atrium føltes som en futuristisk katedral.

Da Langdon trådte inn, vendte han øyeblikkelig blikket oppover, lot det gli over et par kolossale, hvite pilarer som strakte seg langs glassveggen som tårnet seg seksti meter over ham, helt opp til takhvelvingen der halogenspotter ga fra seg et rent, hvitt lys. Et nettverk av gangbroer hang i luften som om de krysset himmelen, oversådd med små sort- og hvitkledde besøkende som beveget seg inn og ut av de øvre galleriene eller sto ved de høye vinduene og beundret lagunen nedenfor. Like ved gled en glassheis stille nedover veggen mot bakkenivå for å hente flere gjester.

Det var ulikt noe museum Langdon noensinne hadde sett. Selv akustikken virket fremmed. I stedet for den tradisjonelle, ærbødige stillheten som ble skapt av lyddempende overflater, var dette stedet levende, med mumlende ekkoer av stemmer som ble reflektert av steinen og glasset. Det eneste sanseinntrykket Langdon kjente igjen, var den sterile smaken bakerst på tungen; museumsluft var den samme over hele verden – omhyggelig filtrert for å fjerne alle partikler og oksidanter og deretter fuktet med ionisert vann til førtifem prosent luftfuktighet.

Langdon beveget seg gjennom en rekke overraskende grundige sikkerhetskontroller og la merke til mer enn noen få væpnede vakter, og befant seg til slutt ved nok en sikkerhetskontroll. En ung kvinne delte ut hodetelefoner. «¿Audioguía?»

Langdon smilte. «Nei takk.»

Idet han nærmet seg bordet, ble han stanset av kvinnen, som nå slo over til perfekt engelsk. «Jeg beklager, sir, men vår vert for kvelden, Mr. Edmond Kirsch, har bedt om at alle har på seg headsett. Det er en del av opplevelsen.»

«Å, selvsagt, da tar jeg en.»

Langdon strakte ut armen for å ta et par hodetelefoner, men hun vinket ham vekk og sjekket navneskiltet hans mot en lang liste over gjester. Hun fant navnet hans og ga ham et par hodetelefoner som hadde det samme nummeret som sto ved navnet hans. «Kveldens omvisninger er tilpasset hver enkelt gjest.»

Virkelig? Langdon så seg omkring. Det er hundrevis av gjester her.

Langdon så på headsettet, som ikke var noe annet enn en glatt bøyle av metall med ørsmå puter i hver ende. Den unge kvinnen la kanskje merke til det forvirrede uttrykket hans, for hun kom rundt bordet for å hjelpe.

«Disse er ganske nye», sa hun og hjalp ham med å ta på seg apparatet. «Transduser-putene skal ikke inn i ørene, men snarere hvile på ansiktet ditt.» Hun plasserte bøylen bak hodet hans og plasserte putene så de satt mykt, like over kjevebeinet og under tinningen.

«Men hvordan …»

«Beinledningsteknologi. Transduserne overfører lyden direkte til kjevebeinet ditt og lar lyden gå direkte til cochlea. Jeg prøvde dem tidligere i dag, og det er faktisk ganske fantastisk – som å ha en stemme inni hodet. Og i tillegg lar den ørene være fri så du kan føre samtaler.»

«Meget fikst.»

«Teknologien ble oppfunnet av Mr. Kirsch for over ti år siden. Nå er den tilgjengelig i en rekke merker av hodetelefoner.»

Jeg håper Ludwig van Beethoven får sin andel, tenkte Langdon, ganske sikker på at den opprinnelige oppfinneren av beinledningsteknologi var attenhundretallskomponisten, som – da han var i ferd med å bli døv – oppdaget at han kunne feste en metallstang til pianoet sitt og bite i den mens han spilte, noe som gjorde ham i stand til å høre perfekt via vibrasjonene i kjevebeinet.

«Vi håper du vil sette pris på omvisningen», sa den unge kvinnen. «Du har cirka en time på deg til å utforske museet før presentasjonen. Audioguiden vil varsle deg når det er tid for å gå opp til auditoriet.»

«Takk skal du ha. Må jeg trykke på noe for å …»

«Nei, de er selvaktiverende. Omvisningen vil begynne så snart du begynner å bevege deg.»

«Ja, selvsagt», sa Langdon med et smil. Han satte kursen gjennom atriet mot en gruppe andre gjester som ventet på heisen og hadde like hodetelefoner festet til kjevebeinet.

Han hadde bare kommet halvveis da en mannsstemme hørtes inni hodet hans. «God aften og velkommen til Guggenheim-museet i Bilbao.»

Langdon visste at det var headsettet, men han bråstanset likevel og så seg bakover. Effekten var skremmende – nøyaktig som den unge kvinnen hadde beskrevet – som å ha noen andre inni hodet sitt.

«Hjertelig velkommen til deg, professor Langdon.» Stemmen var vennlig og lett, med en livlig, britisk aksent. «Mitt navn er Winston, og jeg er beæret over å være din guide for i aften.»

Hvem hadde de fått til å gjøre dette opptaket – Hugh Grant?

«I kveld», fortsatte den muntre stemmen, «kan du føle deg fri til å gå hvor du ønsker, og jeg vil forsøke å opplyse deg om hva det er du ser på.»

I tillegg til en kvikk guide, personlig tilpassede opptak og beinledningsteknologi, var hver hodetelefon åpenbart utstyrt med GPS for å registrere nøyaktig hvor i museet gjesten sto, og derfor hvilken kommentar som skulle genereres.

«Jeg innser, sir», fortsatte stemmen, «at som kunstprofessor er du en av våre mer kunnskapsrike gjester, og det kan hende du ikke vil ha så stort behov for mine kommentarer. Enda verre, kan hende vil du være helt uenig i min analyse av enkelte verker!» Stemmen lo nervøst.

Virkelig? Hvem skrev manuskriptet til dette? Den muntre tonen og personlige servicen var absolutt sjarmerende, men Langdon kunne ikke forestille seg hvor mye arbeid som hadde blitt lagt ned i å tilpasse hundrevis av hodetelefoner.

Heldigvis sluttet stemmen å snakke nå. Den forhåndsprogrammerte velkomstdialogen så ut til å være slutt.

Langdon kastet et blikk gjennom atriet på et annet enormt, rødt banner som hang over folkemengden.

EDMOND KIRSCH

I KVELD GÅR VI FREMOVER

Hva i all verden er det Edmond skal kunngjøre?

Langdon vendte blikket mot heisene, der to berømte gründere av globale internettselskaper, en prominent indisk skuespiller og flere andre velkledde VIP-er som Langdon sikkert burde visst hvem var, men som han ikke kjente igjen, var en del av en liten gruppe gjester som sto og småpratet. Langdon hadde ikke forberedt seg på småprat om sosiale medier og Bollywood, og ikke hadde han lyst heller, så han satte kursen motsatt vei og vandret i retning av et stort moderne kunstverk som sto opp mot veggen på den andre siden av rommet.

Installasjonen var plassert i en mørk grotte og besto av ni smale samlebånd som kom opp av slisser i gulvet og gikk oppover og forsvant inn i spalter i taket. Verket så ut som ni loddrette rullende fortau. Hvert bånd hadde en opplyst tekst som skrollet oppover.

Jeg ber høyt … Jeg lukter deg på huden din … Jeg sier navnet ditt.

Da Langdon kom nærmere, innså han at båndene faktisk sto stille; illusjonen av bevegelse ble skapt av en «hud» av ørsmå LED-lys som var plassert på hver av de vertikale båndene. Lysene gikk lynfort på og av og formet ord som kom ut av gulvet, for oppover båndet og forsvant inn i taket.

Jeg storgråter … Det var blod … Ingen fortalte meg det.

Langdon gikk inn blant båndene og lot det hele synke inn.

«Dette er et utfordrende verk», sa lydguiden plutselig. «Det heter Installation for Bilbao og er skapt av konseptkunstneren Jenny Holtzer. Det består av ni LED lysbord, hvert av dem tretten meter høyt, som viser sitater på baskisk, spansk og engelsk – alle har med AIDS å gjøre og smerten de gjenlevende føler.»

Langdon måtte innrømme at effekten var fascinerende og ganske hjerteskjærende.

«Du har kanskje sett verk av Jenny Holtzer før?»

Langdon følte seg hypnotisert av tekstbrokkene som for mot himmelen.

Jeg begraver hodet i hendene … Jeg begraver hodet ditt … Jeg begraver deg.

«Mr. Langdon?» gjallet stemmen i hodet hans. «Kan du høre meg? Virker hodetelefonene dine?»

Langdon ble revet ut av tankene. «Jeg beklager – hva? Hallo?»

«Ja, hallo», svarte stemmen. «Vi har vel allerede hilst på hverandre? Jeg sjekker bare om du kan høre meg.»

«Jeg … jeg beklager», stammet Langdon. Han snudde seg fort og så tvers over atriet. «Jeg trodde du var et opptak! Jeg skjønte ikke at jeg hadde med en virkelig person å gjøre.» Langdon så for seg et kontorlandskap bemannet av en hær av kuratorer utstyrt med hodetelefoner og museumskataloger.

«Ikke noe problem, sir. Jeg vil være din personlige guide i kveld. Hodetelefonene er utstyrt med en mikrofon – dette programmet er ment som en interaktiv erfaring der du og jeg kan føre en samtale om kunst.»

Langdon oppdaget at mange av de andre gjestene også snakket inn i headsettene sine. Selv de som hadde ankommet i par, så ut til å ha glidd litt fra hverandre og utvekslet forvirrede blikk mens de fortsatte den private samtalen med sin personlige museumsguide.

«Har hver eneste gjest en privat guide?»

«Ja, sir. I kveld får tre hundre og atten gjester en personlig omvisning.»

«Det er helt utrolig.»

«Vel, som du vet er Edmond Kirsch en stor tilhenger av kunst og teknologi. Han designet dette systemet spesielt for museer i håp om å erstatte gruppeomvisninger, som han hater. På denne måten kan hver enkelt gjest ha gleden av en privat omvisning, bevege seg i sitt eget tempo, stille spørsmål han ville vært for sjenert til å stille i en gruppe. Det er virkelig mye mer intimt og engasjerende.»

«Ikke for å høre gammeldags ut, men hvorfor ikke bare gå sammen med hver enkelt av oss?»

«Logistikk», svarte mannen. «Å benytte personlige guider i museet ville bokstavelig talt doble antall mennesker, og derved med nødvendighet halvere antall mulige besøkende. Dessuten ville kakofonien av alle guidene som foreleste på samme tid, virke distraherende. Ideen her er å gjøre det mulig å snakke uhindret sammen. Mr. Kirsch sier alltid at en av kunstens fremste oppgaver er å stimulere til dialog.»

«Jeg er fullstendig enig», svarte Langdon, «og det er grunnen til at folk ofte besøker museer sammen med en venn eller kjæreste. Disse hodetelefonene kan lett bli oppfattet som en smule usosiale.»

«Vel», svarte briten, «hvis du kommer hit sammen med en kjæreste eller venner, kan du dele hodetelefonene til én enkelt foreleser og ha gleden av en gruppediskusjon. Programvaren er ganske avansert.»

«Du har visst et svar på alt.»

«Det er faktisk jobben min.» Guiden utstøtte en brydd latter og skiftet tema. «Nå, professor, hvis du beveger deg gjennom atriet mot vinduene, vil du se det største maleriet i museets samling.»

Da Langdon begynte å krysse rommet, passerte han et pent par i trettiårene med matchende, hvite baseballcaper. Hver av capene hadde et overraskende emblem foran, snarere enn en firmalogo.

Det var et ikon Langdon kjente godt, men han hadde aldri sett det på en lue før. De siste årene hadde denne sterkt stiliserte bokstaven A blitt et universelt symbol for en av verdens raskest voksende og stadig mer høyrøstede grupper – ateister – som hadde begynt å snakke stadig høyere om det de oppfattet som farene knyttet til religiøs tro.

Har ateistene sine egne baseballcaper nå?

Han så på forsamlingen av teknogenier som sto rundt ham og småpratet, og minnet seg selv på at mange av disse unge, analytiske hjernene sannsynligvis var svært antireligiøse, akkurat som Edmond. Gjestene denne kvelden var ikke akkurat «hjemmepublikummet» til en professor i religiøs symbologi.