Catherine Ryan Hyde

Dagen som endret alt

Oversatt av Ann-Magritt Sævold

Til pappa

og Monika

Del 1

I fritt fall

15. september 2001

Det var fire dager etter at tvillingtårnene falt, og jeg våknet om morgenen og så en kjempe stå bøyd over sengen min. Et skrik presset seg opp i strupen, men det kom ikke en lyd over leppene mine. Og godt var det, for det ville ha skremt kjempen rett inn under sengen min.

Det tok noen sekunder før jeg skjønte hvem det var. Og, enda verre, hvor jeg var.

Jeg gjorde det samme som jeg hadde gjort hver gang jeg våknet etter 11. september – som oftest etter en kort, urolig søvn i en eller annens bil i bevegelse – jeg gikk gjennom listen i hodet mitt. Listen over alt som var gått tapt, alt som hadde forandret seg.

New York er ødelagt, jeg har mistet jobben, jeg har mistet mamma, alle vennene mine omkom da tårnene raste sammen, alle anstrengelsene jeg i sin tid måtte utsette meg for, for å komme meg vekk fra Kansas for godt, har vært forgjeves. Jeg er tilbake i Huttiheita, der jeg hadde sverget på å aldri mer å vende tilbake. Og jeg er fastlåst her.

Det var en endeløs rekke av marerittscenarioer. Alt var tapt, for evig og alltid.

Jeg så opp på den radmagre kjempen igjen, min egen bror, Ben. Ikke at det var noen overraskelse å se ham, men – jeg var kommet frem sent kvelden før – vel, sent etter Bens oppfatning – og han var allerede gått og lagt seg da jeg kom.

Han unngikk fremdeles å møte andres blikk, men brukte ikke lenger det gamle knepet med å fokusere på et punkt mellom øyenbrynene til personen han snakket med. Ben gjorde alt med store fakter. Han snudde hodet vekk fra meg, omtrent førtifem grader, og stirret i gulvet.

Akkurat det var som før. En ting som ikke hadde forandret seg.

«Hei, Ben,» sa jeg.

«Du må stå opp. Du må kjøre meg på jobb.»

De ordene var de første min bror Ben og jeg hadde sagt til hverandre på over seks år.

Jeg satte meg opp i sengen, bare iført en boksershorts, og blunket. Jeg hadde fått for lite søvn. Altfor lite. Øynene kjentes som om de var fulle av sand, og magen kjentes urolig. For å si det forsiktig.

«Har du bil?» spurte han.

Jeg skjønte at han var redd for ikke å komme seg på jobb.

«Nei, jeg har ikke det.»

«Hvordan skal du få meg til jobben da?»

«Mrs. Jespers sa jeg kunne bruke mammas bil.»

«Å.»

«Men hun visste ikke hvor mamma hadde bilnøklene. Vet du det?»

«Ja,» nikket Ben. «Jeg vet det.»

«Kan du vise meg hvor?»

«Ja.»

«Nå, med en gang? Eller om litt?»

«Hun har hengt dem på kroken ved inngangsdøren.»

«Bra,» sa jeg. «Fremskritt.» Jeg sa ikke ‘endelig’. «Vel … da vet du hvem jeg er?»

«Ja,» sa Ben.

«Husker du meg, altså?»

«Ja.»

«Hvem er jeg da?»

«Min bror.»

«Riktig. Bra. Husker du hva jeg heter?»

«Ja.»

«Hvorfor sier du det ikke, da?»

«Du sa ikke at jeg skulle gjøre det. Bare om jeg husker det.»

«Jeg mente bare, hvorfor gjør du det ikke? Kan du ikke bare si det?»

«Rusty.»

Den gamle identiteten min, som jeg hadde lagt bak meg for lenge siden, skar gjennom meg som takket metall. Takket og, vel – rustent.

«Jeg kaller meg Russell nå.»

«Hvorfor det?»

«Fordi jeg er voksen nå.»

«Jeg må på jobb. Jeg må være der kvart på sju. Jeg kan ikke komme for sent. Mr. McCaskill liker ikke at jeg kommer for sent.»

«Ok. Greit. La oss få kjørt deg på jobb, da. Har du spist?»

«Ja.»

«Hva har du spist?»

«Frokostblanding.»

«Hvor lenge har du vært oppe?»

«Jeg står opp klokken fem.»

«Jeg hørte ikke noen vekkerklokke.»

«Jeg har ikke vekkerklokke. Jeg trenger ikke vekkerklokke. Jeg står alltid opp klokken fem. Hver morgen.»

«Sett deg inn, da vel.» Jeg hevet stemmen litt, slik at han skulle høre meg, men ikke så mye at naboene kunne høre meg.

Jeg hadde startet mammas gamle Buick for å varme den opp, og kjente vibrasjonene i setet under meg. Hele bilen vibrerte. Jeg hadde åpnet døren på førersiden og lente meg ut og så på Ben. Han sto borte ved den åpne garasjedøren, uten å gjøre mine til å ville sette seg inn i bilen.

«Det er ikke en sånn dør som lukker seg av seg selv,» sa han. Høyt, uten å bry seg om sovende naboer. Og utålmodig, som om jeg burde vite det. Som om alle i hele verden var informert og opplyst om døren i mammas garasje, slik Ben mente de burde være. «Jeg venter alltid her ved døren til mamma har kjørt ut. Så lukker jeg den, og så setter jeg meg inn i bilen.

Jeg sukket og rygget bilen sakte og forsiktig ut av garasjen. Jeg hadde ikke kjørt på mange år. Hadde ikke gyldig førerkort lenger heller. Men akkurat det skjøv jeg resolutt fra meg.

Ben satte seg inn på passasjersiden og spente på seg bilbeltet. Jeg satte bilen i revers igjen.

«Du kan ikke kjøre ut på gaten,» sa han, og så tilføyde han, før jeg fikk sjanse til å spørre hvorfor: «Du kan ikke kjøre ut på gaten før du har tatt på deg bilbeltet.»

Jeg nikket kort og festet beltet. Det var enkleste, raskeste og mest stressfrie måte å ordne opp på så vi kom oss av gårde.

Jeg kastet et stjålent blikk på Ben mens vi kjørte. Prøvde å se hva som hadde forandret seg de siste seks årene, men så vidt jeg kunne se så han bare litt eldre ut. Han var over to meter høy, og akkurat det hadde jeg naturligvis ikke trodd hadde forandret seg. Han var fremdeles tynn og hengslet og lealaus som et føll eller en unghest, men han så ikke ung ut lenger. Det brune håret var lengre enn jeg husket det, langt og rufsete. Det skyldtes sannsynligvis bare at han ikke stelte det, men det rufsete utseendet virket på en måte bevisst, som en stil noen ville velge for å virke kul og tilbakelent. Jenter og unge kvinner syntes stort sett at Ben var uimotståelig. Særlig når han holdt munn og sto i ro. De syntes han virket gåtefull. Fascinerende reservert og tilbakeholden. Helt til han åpnet munnen og begynte å snakke. Da fikk de det plutselig veldig travelt med et eller annet de hadde glemt at de skulle gjøre, og forsvant i en fei.

«Sving her,» sa Ben.

«Glemmer du ikke noe nå?»

«Nei.»

«Jo, det tror jeg du gjør.»

«Hva da?»

«Å fortelle meg hvilken vei jeg skal svinge.»

«Den veien der,» sa han og pekte mot høyre.

Hver gate vi kjørte gjennom, hver eneste bygning som gled forbi utenfor, var en scene som tatt rett ut av mitt vanligste mareritt: at jeg plutselig våknet og oppdaget at jeg var tilbake i den bitte lille byen jeg hadde bodd i de første atten årene av livet mitt. Så jeg prøvde å oppleve det slik. Som en vond drøm. Det var enklere og mindre opprørende enn å måtte akseptere virkeligheten jeg levde i for tiden.

Bens stemme rev meg ut av grubleriene. «Har du lyst til å høre om … noe?»

«Hva da?»

«Om … en ting?»

«Å, ok. Fortell, da.»

«I den store byen … det var noen svære, høye bygninger der. Og noen fløy et fly. Rett inn i dem. Nei, to fly. Og de brant opp. Bygningene, ikke flyene. Jo, de også.»

«Jeg vet det, kompis. Jeg var der.»

«Var du? Men du har jo ikke brent opp.»

«Jeg var så nær at jeg kunne se det, men ikke så nær at jeg brant opp.»

«Å,» sa Ben. «Vil du høre … en ting til?»

«Selvfølgelig,» løy jeg.

«Hvor reiste du?»

Jeg trakk pusten dypt og slapp den langsomt ut igjen. Jeg hadde visst at han før eller siden ville begynne å spørre. Men jeg hadde trodd at det første spørsmålet hans ville bli om mamma.

«Jeg reiste bort for å gå på college. Men det vet du.»

«Å. Fikk du sånn … hva er det nå det heter? Når du er ferdig, mener jeg? På skolen.»

«Eksamen.»

«Ja. Fikk du det?»

«Ja.»

«Når?»

«For cirka to år siden.»

«Å.»

Vi fortsatte et stykke i taushet.

«Så reiste jeg til New York.»

«New York! Det er navnet på den store byen, der hvor bygningene …»

«Det stemmer, kompis. Jeg vet det.»

«Vil du høre noe annet også?» Han ventet ikke på svar, han fortsatte uten å trekke pusten engang. «Jeg kan en masse om å pakke varer og sånt. Det er ikke så lett som det ser ut. Det er veldig mye du må vite. Du må ikke pakke for mange flasker eller glass sammen, for de kan dulte borti hverandre og bli knust. Og så må du ikke sette egg nederst på bunnen. Og ikke brød på bunnen. Du kan legge litt frukt på bunnen, hvis det er hard frukt, sånn som kokosnøtter, men ikke hvis det er noe mykt, sånn som ferskener. Og så må det være balanse, for ellers er det vanskelig for folk å bære. Og det må ikke være så tungt at alt ramler ut gjennom bunnen i posen. Jeg vedder på at du ikke visste at det var så mye du måtte vite om det.»

«Nei, jeg gjorde kanskje ikke det,» sa jeg. Jeg var plutselig enormt sugen på en sigarett. Jeg hadde ikke røykt på over fire år, og ikke engang da jeg sto og så tvillingtårnene falle, hadde jeg følt trang til en røyk.

«Jeg vedder på at jeg vet mer om det enn du gjør.»

Jeg klarte ikke å avgjøre om han var hårsår, eller om han var stolt. Eller begge deler.

«Ja, det gjør du absolutt.»

«Du trodde ikke at jeg visste mer enn deg om noe, hva?»

«Du visste alltid alt bedre enn meg.»

«Gjorde jeg? Det husker jeg ikke.»

«Vel, du gjorde det.»

«Men jeg husker det ikke. Det er der. Der borte. Gerson’s Market. Der på hjørnet.»

Jeg svingte inn på parkeringsplassen, stoppet og ventet på at han skulle gå ut av bilen. Men nå hadde han det plutselig ikke travelt lenger. Jeg så på klokken. Tre minutter igjen til den var kvart på sju. Han løsnet bilbeltet, men ble sittende.

«Hei, kompis,» sa han. «Lyst til å vite noe?»

«Ja vel,» sa jeg. Men jeg visste at jeg ikke ville like det han skulle si nå.

«Når kommer mamma tilbake?»

Denne gangen fyltes lungene mine helt av seg selv. Ikke at de ikke pleide å gjøre det, mener jeg, men akkurat da overrasket det meg. Ville vi virkelig dette, nå så tidlig på morgenen, før arbeidsdagen hans begynte?

«Hun kommer ikke tilbake.»

Ben ristet på hodet. «Hun gjør alltid det.»

«Ikke denne gangen. Hun ville kommet dersom hun hadde kunnet. Men hun kan ikke.»

«Men du kjenner ikke mamma så godt som jeg gjør. Hun kommer alltid tilbake. Jeg ville bare vite når.»

Han gikk ut av bilen og slo døren igjen etter seg.

Jeg fulgte ham med blikket mens han gikk mot inngangen på de lange, tynne bena sine, som om de tilhørte en helt annen. Jeg hadde hatt nok av anledninger til å studere ganglaget hans før jeg reiste på college, men hadde fremdeles ikke klart å bli kvitt bildet av måten han pleide å gå på. Farlig selvsikker, rolig og behersket. En magnet som tiltrakk seg jenter og problemer. Og det var den gangen da jentene ikke stakk av.

Supermarkedet var bare delvis opplyst innvendig. Det hadde helt tydelig ikke åpnet ennå. Ben banket på glassdøren, som åpnet seg automatisk når butikken var åpen, og en kvinne dukket opp innenfor, låste opp med en nøkkel og åpnet døren manuelt. Akkurat nok til at Ben klarte å skvise seg inn.

Og jeg tenkte: Det der er storebroren min? Hva kan man gjøre?

Jeg kjørte langsomt og rolig tilbake mot huset – jeg nektet fremdeles hardnakket å kalle det ‘hjemme’ – og oppdaget plutselig at lyset var tent i kjøkkenet i det lille bakeriet på gatehjørnet. Jeg klarte ikke å avgjøre om det var åpent eller ikke.

Bakeriet var nytt. I hvert fall ikke mer enn seks år gammelt. Så vidt jeg kunne huske, hadde det ligget et renseri i bygningen tidligere.

Jeg satte kursen mot det og parkerte på forsiden. Klokken var nesten sju nå, men gaten lå merkelig tom og øde. Omtrent som i en av disse gamle science fiction-filmene der hovedpersonen plutselig oppdager at han eller hun er det eneste mennesket som er igjen i live. Hva var skjedd med Kansas-innbyggerne, som alltid hadde vært kjent for å stå tidlig opp om morgenen? Her begynte man dagen på de fleste arbeidsplassene klokken sju, mens arbeidsdagen gjerne ikke startet før ni i storbyen. Men ikke et menneske var å se, så hvis folk hadde stått opp, holdt de seg godt skjult.

Jeg kastet et blikk mot vinduene ut mot gaten, der navnet på bakeriet sto skrevet på ruten med pene, ryddige bokstaver: NAZIRS BAKERVARER.

Der røk oppfatningen min om at ingenting forandret seg i denne byen.

Døren var ikke låst, så jeg åpnet den halvveis og stakk hodet inn.

«Har dere åpnet?» ropte jeg.

Jeg så en ung kvinnes hode dukke opp i det svakt opplyste kjøkkenområdet innenfor disken. Hun hadde ravnsvart hår, festet i nakken, men ikke tildekket med hårnett eller bakerlue. Øynene virket svarte, de også, med mindre det var lyset som spilte meg et puss. Hun hadde på seg en kort, hvit T-skjorte, med ermene brettet opp nesten til skuldrene. Hun var liten. Liten og tynn.

«Ikke riktig ennå,» ropte hun tilbake. Hun snakket med aksent, men en jeg ikke klarte å plassere. «Vi åpner klokken sju. Men … hva vil du ha? Wienerbrødene står i ovnen fremdeles, men donutene er ferdige. Vil du bare ha kaffe og en donut?»

Jeg fikk plutselig en voldsom lyst på kaffe og en donut, ja trangen var sterkere enn den jeg hadde hatt til å komme meg vekk fra småbyen da jeg vokste opp. Sterkere enn trangen til en sigarett mens jeg snakket med Ben også. Det var flere dager siden jeg hadde unnet meg noen form for luksus, flere dager siden jeg hadde hatt lyst på noe godt. Kaffe og donut fristet plutselig mer enn noe annet. Jeg trengte begge deler desperat, og holdt på å si det høyt, men ville ikke at hun skulle tro jeg var smårar, eller det som verre var.

«Høres deilig ut,» sa jeg i stedet.

Jeg lukket døren etter meg og gikk bort til disken. Donutene var ikke satt frem i hyllene ennå, de sto fremdeles på en rekke rister bak disken, ved siden av henne.

«Hva vil du ha?» spurte hun. «Vi har glaserte, crullers, donuts med melis, kanelstangformede … ingen med syltetøyfyll ennå. Jeg har ikke hatt tid til å fylle dem.»

Jeg prøvde igjen å tyde aksenten hennes, men uten hell.

«Hvilken er best?» spurte jeg og følte meg plutselig like lite flink til å konversere som Ben.

«De er gode, alle sammen. Men de glaserte er varme fremdeles. Og det er jo noe helt spesielt med varme donuts, ikke sant?»

«La meg få en glasert, da.»

Hun dro en liten papirserviett ut av en holder og tok opp donuten med den for å unngå å berøre den med fingrene, og så la hun den på en liten papptallerken, fremdeles i servietten.

«Forsyn deg med kaffe. Skal jeg finne sukker eller melk til deg?»

«Nei takk. Jeg tar den svart. Takk. Hvor mye skylder jeg deg?»

«Jeg har ikke fått åpnet kassen ennå. Du kan betale når du går.»

Jeg hadde egentlig tenkt å ta kaffen og donuten med meg og gå igjen straks, men når jeg ikke fikk betale før etter sju, ble jeg nødt til å sette meg og vente.

Jeg smakte på kaffen. Den var mørk og sterk, laget av en eller annen type importerte kaffebønner, helt tydelig av god kvalitet. Dette var definitivt ikke bensinstasjonskaffe, som jeg hadde måttet nøye meg med de siste dagene. Jeg tok en liten bit av den glaserte donuten, og den var så himmelsk god at jeg nesten stønnet høyt.

Jeg så opp. Hun sto og så på meg.

«Dette er ren magi,» sa jeg.

«Den er bare helt fersk. Det er derfor den smaker så godt,» svarte hun.

Jeg satt taus et par minutter og så ut vinduet. Noen få biler kjørte forbi utenfor, men det var fremdeles overraskende lite liv å spore i byen. Jeg spiste donuten og drakk kaffen, som om den var en slags livline, som om jeg var en døende mann som tror han har en sjanse, en ørliten en, til å redde seg.

Og så var alt borte vekk.

Jeg reiste meg og fylte opp kaffekoppen min igjen.

«En til?» spurte hun. «Du ser ut som om du er sulten.»

«Ja takk, gjerne.»

«Jeg har noen wienerbrød med kremost som akkurat er ferdige nå.»

Hun tok på seg en lang ovnshanske og dro et brett ut av stekeovnen, satte det på arbeidsbenken sin og skjøv en stekespade inn under det største og fineste wienerbrødet. Jeg tok papptallerkenen min med og satte den på disken foran henne, så hun skulle slippe å bruke en ny, og hun la wienerbrødet over på den.

«Forsiktig,» sa hun. «Det er varmt.

Jeg tok med wienerbrødet og gikk og satte meg igjen. Hun kjevlet ut en stor deig og begynte å skjære den opp i mindre stykker med raske, drevne bevegelser. Hva de skulle bli, ante jeg ikke.

Jeg lurte på om hun var yngre enn meg, og i så fall hvor mye.

«Du er ny her i byen, er du ikke?» sa hun, med den spesielle aksenten som jeg ikke klarte å plassere.

«Nei, jeg er ikke det. Jeg er født og oppvokst her, men reiste herfra for seks år siden for å begynne på college, og siden har jeg ikke vært tilbake.»

«Før nå,» sa hun og så opp fra arbeidet sitt.

«Ja. Før nå.»

«Hvorfor nå, da?» ville hun vite.

«Moren min døde.»

«Å. Så trist. Beklager. Jeg burde ikke spurt.»

«Det er i orden. Jeg lovet meg selv da jeg reiste herfra at jeg var ferdig med denne byen for alltid. Jeg skapte meg et helt nytt liv. Og nå er det nye livet mitt plutselig borte, jeg er tilbake her, og jeg er bundet her.»

«Bundet? Hvorfor det? Kan du ikke bare reise igjen når din mor er gravlagt?»

«Noen må ta seg av broren min. Og det er ingen annen som vil påta seg jobben.»

«Er han mye yngre enn deg, denne broren din?»

«Nei. Han er eldre enn meg. Jeg tror han fylte tretti nylig. Eller kanskje jeg tar feil. Nei. Jeg gjør ikke det. Han er seks år eldre enn meg. Han fylte nylig tretti. I forrige måned.»

Og jeg hadde ikke sendt ham så mye som et bursdagskort engang.

«Men hvis han er eldre enn deg … Å!» utbrøt hun plutselig. «Jeg vet hvem du er. Du er Bens bror.»

Småbyer, tenkte jeg. Alle kjenner alle.

«Kjenner du Ben?»

«Selvfølgelig, alle her kjenner Ben. Pakkegutten på Gerson’s Market. Han er så søt. Alle liker ham. Jeg hørte om moren hans. Moren din. Veldig trist. Hun var jo så ung. Jeg er lei for at hun døde.»

Jeg ante ikke hva jeg skulle si. Så jeg sa ingenting. Jeg så på mens hun satte frem brett på brett med donuts i glassdisken. Og da hun var ferdig, slo det meg at det antagelig var altfor få av dem på et populært, travelt bakeri en lørdag morgen. Men klokken hadde passert sju nå, og ikke en eneste kunde var å se, bortsett fra meg selv, så kanskje bakeriet ikke gikk så godt likevel.

«Du ligner ikke på Ben,» sa hun, uten å se opp fra det hun holdt på med. «Han er så høy. Og du er …»

«En liten knott?»

«Mer kraftig enn høy. Det var det jeg ville si.»

«Vi er bare halvbrødre. Vi hadde forskjellig far.»

Hun støttet de nakne armene mot den klare glassdisken og så meg rett inn i øynene. Jeg så vekk, men jeg vet ennå ikke hvorfor.»

«Jeg har hørt et rykte om Bens bror, men det er kanskje bare sånt som folk sier i en småby. Kanskje det ikke er sant i det hele tatt.»

«Det er godt mulig,» sa jeg. «Hva er det du har hørt, da?»

«At du jobbet i hundreogfemte etasje i en av World Trade Center-bygningene. Jeg trodde at Bens bror kanskje var død.»

«Det siste stemmer ikke.»

«Men resten gjør det?»

«Nei. Jeg jobbet i hundreogfjerde etasje.»

«Er det sant?»

«Folk spøker ikke med sånne ting nå om dagen.»

«Du var ikke på jobb da, altså? Da det skjedde, mener jeg?»

«Jeg skulle ha vært der.» Jeg tidde et øyeblikk, usikker på hvor mye jeg egentlig var villig til å fortelle henne. Jeg testet det på samme måte som en gammel, manuell peilepinn i en bensintank. «Jeg skulle akkurat til å gå ut døren hjemme om morgenen da telefonen ringte. Jeg var sent ute, så jeg holdt på å la være å ta den. Men av en eller annen grunn gjorde jeg det likevel. Tok den. Det var den gamle naboen min her i byen som ringte. Han fortalte at mamma var død. Og at Ben var hos ham, men at han ikke ville ha ham der lenger. Så jeg ringte jobben og ga beskjed om at jeg ikke kom, og deretter prøvde jeg å bestille flybillett, men alle flyene var selvfølgelig satt på bakken på det tidspunktet …»

Jeg unngikk bevisst å se på henne mens jeg snakket. Jeg så ned på wienerbrødet mitt og kjente på det. Det var blitt kaldt nok til at jeg kunne spise det nå, så jeg slukte det i noen få jafs. Det smakte utrolig godt.

Da jeg hadde svelget den siste biten, så jeg opp igjen. Hun sto fremdeles med armene støttet mot disken og så på meg.

«Din mor reddet altså livet ditt,» sa hun.

«Ikke bevisst. Men ja.»

«Hvordan kan du vite at det ikke var bevisst?»

«Hun kunne jo ikke vite hva som skulle skje i New York den dagen.»

«Hva vet du om hva folk vet? Folk kan gjøre alle mulige slags ting, bare de er viktige nok. Hvis en mor kan løfte en bil vekk fra sønnen sin, kan hun kanskje dø på helt riktig tidspunkt også, for å redde ham.»

Jeg likte ikke å snakke om moren min. Det var gått fire dager, men jeg hadde ennå ikke klart å godta det som var skjedd. Jeg befant meg ennå i det første, innledende stadiet av sorg: fornektelse. Det var fremdeles som om jeg bare drømte at hun var død. Som om jeg befant meg midt inne i drømmen. En vond drøm. Men uansett en drøm.

«Tror du virkelig at det er mulig?» sa jeg og tømte resten av kaffen min.

Hun kom rundt disken, og et øyeblikk trodde jeg at hun skulle komme bort til meg, kanskje ta på meg, prøve å trøste meg. Eller gjøre et eller annet uutholdelig mellommenneskelig av samme sort. Men hun gikk i stedet bort til lysbryteren og tente lysene i kafédelen, der hvor jeg satt. Jeg skar en grimase og slo en hånd for øynene.

«Beklager,» sa hun. «Men man vet aldri. I en verden som denne vet man aldri hva som er mulig. Man kan selvfølgelig ikke si at det er mulig, for man vet ikke. På den annen side kan man ikke si at det ikke er mulig heller, for det vet man jo heller ikke.»

Jeg måtte plutselig ut fra bakeriet, så fort som overhodet mulig.

«Hva skylder jeg deg for alt dette?»

«Det er på huset,» svarte hun og gikk bak disken igjen.

«Hva? Hvorfor det?»

«Fordi din mor nettopp er død, og fordi du har kommet den lange veien fra New York for å ta deg av broren din. Det minste noen kan gjøre, er å gi deg en kopp kaffe og litt å spise.»

Jeg takket henne og sprang ut. Eller jeg sprang nesten. Jeg lurte på om hun merket hvor desperat jeg var etter å komme meg ut og vekk.

Jeg kastet et blikk inn gjennom vinduet. Hun sto der inne og så på meg. Så etter meg mens jeg gikk.

Jeg så på navnet i vinduet igjen. Nazirs. Hjernen min registrerte det, og samtidig gjenkjente den aksenten hennes. Og et spørsmål ble besvart. Dette forklarte hvorfor ingen andre enn jeg hadde vært innom bakeriet for å få seg ferske smultringer i dag.

Jeg stakk hodet inn døren igjen.

«Hvor kommer du fra?» spurte jeg.

«Wichita.»

«Nei, opprinnelig, mener jeg. Ikke at det betyr noe, altså.»

«Det betyr noe.»

«Ok, men ikke på en negativ måte.»

Hun rettet blikket mot arbeidsbordet sitt igjen. «Egypt,» sa hun. «Vi er egyptere. Vi har fått statsborgerskap her. Vi er ikke terrorister.»

Jeg spurte ikke om hvem ‘vi’ var, utenom henne selv.

«Unnskyld. Det var ikke meningen å stikke nesen min i privatlivet ditt.»

«Hva gjorde du der?»

Jeg så forvirret på henne, skjønte ikke hva hun mente.

«Hva jeg gjorde? Hvor, mener du?»

«I etthundreogfjerde etasje i World Trade Center.»

«Å. Det. Jeg drev med reklame. Hatcher, Swift & Dallaire. Det er et reklamebyrå. Eller …. var, antar jeg. Et ganske bra et også. Jeg var heldig som hadde jobb der.»

«Du virker ung til å være reklamemann i New York.»

«Ja, det er det jeg mener. Derfor jeg var heldig, mener jeg.»

Jeg kjørte hjem – tilbake til huset – og tenkte at i New York ville folk uten problemer klare å skjelne mellom en terrorist og en egypter med amerikansk statsborgerskap. Men dette var ikke New York.

Noe sa meg at Nazirs Bakervarer hadde hatt problemer med inntjeningen i … cirka fire dager. Eller kanskje de hadde hatt det helt siden starten.

Da jeg kom tilbake, oppdaget jeg plutselig at jeg lå sammenkrøkt på teppet i stuen. Jeg husker ikke hvordan jeg havnet der. Jeg lå bare der, i fosterstilling. Jeg tror ikke jeg falt, for jeg hadde ikke vondt noe sted. Jeg tror bare jeg lot meg synke ned på teppet. Men jeg husker ingenting av det.

Jeg ristet og skalv og svettet, og så presset jeg ansiktet mot knærne og utstøtte et gjennomtrengende skrik, et skrik så intenst at hver eneste muskel i kroppen spentes.

Kall det gjerne en forsinket reaksjon.