Anne-Britt Harsem

MAMMAS SVIK

Anne-Britt Harsem

MAMMAS SVIK

Denne boken er et minne til alle jeg er glad i og setter pris på. De som
har hjulpet meg og vist vei. Jeg er glad i dere.

Et minne til mine søsken som jeg aldri vil glemme. Dere har en spesiell
plass i hjertet mitt.

Et minne til en dame som alltid har vært der for meg og støttet meg i
godt og vondt, og som er som en mor for meg.

Dere vil være med meg, nå og for alltid.

Eline, 2012

Til mamma

Jeg skulle ønske du aldri laget meg, jeg skulle ønske jeg aldri ble skapt. Hvorfor må jeg streve sånn i livet mitt? Hvorfor føles det alltid slik at jeg rives i filler? Og hvorfor er du ikke her for meg? Jeg trenger gode ord, støtte og kjærlighet. Hvor ble det av? Jeg fikk aldri det. Du hatet meg fra første stund. Du ville ikke ha meg.Du ville helst legge meg i ukjente armer for aldri å se meg igjen. Aldri brydde du deg når jeg var lei meg, aldri trøstet du meg når jeg hadde det tungt. Det var bare hat. Jeg hadde ingen verdi for deg. Var bare en liten, stygg skapning. Den dagen jeg var voksen, og du så meg igjen, hadde du muligheten til å si; så pen og god du er, jenta mi. Men det kom heller aldri. Da kom sjalusien fram i deg. Hatet ble verre enn det var fra før. Du kunne ha ødelagt livet mitt. Ødelagt det og revet meg i fillebiter. Du har skuffet meg gang på gang. Du fikk meg til å tro at du var glad i meg til tross av alt det vonde du har gjort mot meg. Hvorfor? Hva har jeg noensinne gjort deg? Jeg ba ikke om å komme til denne verden. I sene nattetimer har jeg mang en gang sittet og grublet; «Hva er meningen med livet? Hva skal jeg utrette i min tid på denne jord?» Noen ganger har jeg bare lyst til å gi opp. Gi opp alt. Men jeg kan ikke.Jeg har et lite barn som er avhengig av meg. Avhengig av mammaen sin slik jeg en gang var avhengig av deg. Jeg hadde engang et håp. Drømte om at du skulle bli kjent med meg, se hvem jeg er og hva jeg kan. Men du lot meg aldri få sjansen. Du ville ikke.Livet kan være hardt og brutalt. Alle går igjennom faser i livet.Noen ganger er livet lyst og fint, andre ganger kommer mørket og kulda. Jeg tør ikke fortelle andre mennesker hvordan jeg egentlig har det. Jeg vil ikke at de skal se ned på meg, tro jeg er dum og til ingen nytte. Jeg er bare meg og prøver så godt jeg kan. Det har jeg gjort siden jeg så dagens lys for første gang. Det hender andre sier pene ting til meg: «Så snill du er, så god du er. Så vakker.» Men jeg klarer ikke lytte. Jeg kan ikke tro det de sier.Noen ganger våkner jeg midt på natten og kjenner redselen for at noen vil komme og ta meg. Andre ganger kan jeg snu meg brått på lyse dagen og tenke; «der var han!» Hvorfor er hatet så stort? Forstår du hva du har gjort, mamma? Hvordan er det å stå ansikt til ansikt med en jente du har gjort vonde ting mot? Kjenne at hjertet snører seg, og alt man vil er å kaste opp? Det jeg aldri vil forstå er; hvorfor beholdt du meg ikke? Du kastet meg, som en pose søppel. Det er noe jeg må leve med resten av livet. Jeg vil aldri få kjenne hvordan det føles å sitte i armkroken din. Jeg vil aldri få en varm klem av deg. Det siste jeg fikk var et kaldt blikk og en kald skulder. Aldri noe mer. Det må jeg leve med. Det verste et barn kan oppleve er å bli avvist. Mange ganger har jeg ønsket at du slo meg i hjel i stedet for det du gjorde. I stedet må jeg bite tennene sammen og leve med skammen, frykten og håpløsheten.Det er vondt, og det vil alltid ligge inni meg. Derfor kommer jeg aldri til å tilgi deg. Jeg klarer det ikke. Såret er for stort til det.

Eline

Forfatteren:

Da jeg ble forespurt om å skrive denne boken, sa jeg først nei. Etter det sa jeg nei. Så sa jeg ja. Jeg var lenge i tvil, ikke om at boken burde skrives, men hvorvidt jeg kunne klare å formidle historien på en god og riktig måte. Jeg prøvde først å skrive Elines beretning uten å gå i detaljer om de grove overgrepene som har funnet sted, og tenkte at leseren selv kunne forestille seg hva som hadde skjedd. Det gikk ikke. Jeg forsto snart at denne historien måtte fortelles i all sin grufullhet. Og til deg som leser dette: Glem aldri at dette faktisk har skjedd. Dette har vært hverdagen til en liten pike. Kanskje det er hverdagen til andre barn vi treffer i det daglige. Det minste vi som voksne kan gjøre, er å lese om det. Tåle å se en av de mørkeste skyggesidene i samfunnet vårt. Og kanskje på den måten kunne forebygge at slikt hender igjen.

Anne-Britt Harsem

Innhold

Forord

Mamma

De første årene

Den nye mannen

Vold og overgrep

Søsken

Barnevernet

Mammas venninne

Ungdomshjemmet

Dophelvete

Gudbrandsdalen

Et nytt liv

Veien å gå

Rettssaken

Livet nå

Etterord

Forord

Jeg har ingen å snakke med som forstår …
Noen ganger vil jeg bare være helt alene.
Sitte og tenke … gråte …
(Utdrag fra Elines dagbok)

1. september 2011

Jeg kommer ut fra kontoret til bistandsadvokaten min. I hendene mine holder jeg en bunke papirer. Kopier av sakspapirer jeg har fått tilgang til. Inne på kontoret til advokaten finnes det mye, mye mer. Flere permer med sakspapirer. Hele mitt liv ligger i de permene. Mens jeg går bortover fortauet, kjenner jeg det kiler litt i magen, som lette sommerfugler som slår med vingene sine. Disse papirene føles som noe av det viktigste i livet mitt, og jeg bærer dem tett inntil kroppen. De er bevis! De bekrefter det jeg har fortalt. Kampen for å bli trodd har vært en av de sterkeste jeg har ført i livet mitt. Så langt tilbake som jeg kan huske, har jeg forsøkt å fortelle omverdenen hva jeg har vært utsatt for. Allerede som helt liten forsøkte jeg på barns vis å få hjelp. Også dette står beskrevet i papirene jeg nå har i hendene mine. Men hjelpen kom aldri, for det var ingen som hørte på meg. Det var ingen som trodde på meg. Papirene som jeg bærer med meg ut fra advokatens kontor viser noe helt annet. De bekrefter den historien jeg forsøkte å formidle allerede som liten. Noen av disse papirene har vært feilarkivert i ni år. I kjølvannet av etterforskingen og rettssaken mot min mor har de dukket opp igjen. Hadde noen brydd seg den gangen, kunne jeg vært spart for mye lidelse og en ødelagt oppvekst. Min eldste bror ville kanskje hatt et annet liv i dag. Og mine to yngste søsken ville vært spart. Disse to uskyldige småsøsknene mine som jeg er full av kjærlighet til, men som jeg er så plaget av dårlig samvittighet overfor at jeg ikke lenger kan se dem i øynene. Gud vet at jeg forsøkte å hjelpe dem. Og med de papirene jeg nå har i hånden, kan jeg også vise verden at jeg forsøkte det jeg kunne. Hadde det som fremkommer i disse papirene blitt tatt på alvor, ville det sannsynligvis aldri vært noen overgrepssak i Alvdal.

Tirsdag 11. januar 2011 startet den mest omfattende overgrepssaken i moderne tid i Norge i Nord-Østerdal tingrett, en sak som skulle ryste det norske folk. De fem tiltalte, to kvinner og tre menn, sto tiltalt for vold og overgrep mot hverandres og egne barn. Den hovedtiltalte kvinnen var mor til to av ofrene, en gutt og en jente i tenårene, begge med en autistdiagnose. Spørsmålet alle stilte seg, var: Hvordan kunne dette skje? Hjelpeapparatet var tungt inne i familien med forskjellige tiltak. Stefaren til barna og medtiltalt i saken sto siktet for overgrep og incest. Han hadde en pedofilisiktelse fra tidligere.

I tillegg sto en nabomann og et naboektepar tiltalt, som var foreldre til to andre ofre, en jente og en gutt.

I løpet av rettssaken kom det frem at den hovedtiltalte kvinnen har to barn til. Disse barna er voksne i dag. Den eldste, en mann som i dag er tjuesju år, bodde fortsatt hjemme i huset til sin mor. Kvinnens eldste datter var under barnevernets omsorg fra hun var tolv år og frem til myndighetsalder. I dag er hun tjueseks år. Historiene som kom for dagen i tingretten rystet hele Norge. Hvordan kunne det være mulig? Hvordan kunne de tiltalte holde på i årevis samtidig som kommune og barnevern hadde en tett oppfølging av barna?

Dessverre starter ikke historien i Alvdal. Den starter mange år tidligere, allerede da de eldste barna ble født. Den gangen bodde familien på et lite sted i Gjerdrum kommune. Den eldste datteren, nummer to i søskenflokken, forsøkte fortvilet å få hjelp i årevis. Det var ingen som hørte på henne. Ingen som trodde på henne. Når jenta ropte «voldtekt, voldtekt!», sa folk: «Hun roper voldtekt hele tiden.» Når hun kom på skolen med kroppen full av blåmerker og sprukken leppe, så lærere og helsesøster en annen vei. For mor hadde alltid en god forklaring, og Eline, hun var en lystløgner. Det var noe mor hadde sagt til alle, og ingen trodde på de utrolige historiene den lille jenta fortalte. I denne boken forteller hun om en oppvekst preget av vold og overgrep, og om et barnevern og et system som sviktet på det groveste. Kanskje kan boken gi svar på noen av de spørsmålene de fleste sitter igjen med etter å ha fulgt Alvdal-saken i mediene?

Dette er den eldste jentas historie fra oppveksten. Dette er Elines bok.

Mamma

Smilet
Smilet jeg aldri fikk
smilet som kunne varmet meg.
Jeg kunne følt trygghet
nærhet og en trygg armkrok …
Du ga meg aldri noe godt
du hatet meg
og gjorde alt du kunne
for å ødelegge
og krenke meg.
Jeg hater deg ikke, mamma
men jeg har aldri følt meg trygg
sammen med deg!
Jeg har aldri hatt deg hos meg,
du har aldri støttet meg,
aldri vært her for meg!!
Hvorfor??
(Utdrag fra Elines dagbok)

Jeg håper og tror at de fleste barn som vokser opp i Norge kan assosiere ordet mamma med en snill og god omsorgsperson. Selv har jeg alltid drømt om en mamma som er glad i meg. En mamma med varme hender og myke kinn. For små barn skal mamma være selve klippen av trygghet, og med uendelig av kjærlighet og omsorg for barna sine. En som plastrer skrubbsår og har trøstende ord på lager. Varme klemmer og godnatthistorier på senga. Og kanskje duften av nystekte boller på en regnværsdag? Det er en slik mamma jeg selv ønsker å være. Og jeg tror det er slik de fleste mammaer ønsker å være. Men fra naturens side kan de fleste kvinner få barn. Også de kvinnene som ikke har omsorgsevne eller omsorgsvilje. At en mamma ikke er snill mot sine egne barn, er så grunnleggende galt i forhold til den virkelighetsoppfatningen de fleste av oss har at vi ubevisst velger å se en annen vei fremfor å se virkelighetens grufullhet i øynene. Når dårlig omsorgsevne går over til ren sadisme og ondskap – da er det vanskelig for et vanlig menneske å forstå.

Jeg kan huske at jeg allerede da jeg var helt liten syntes mamma var så pen. Hun var livfull og vakker, og jeg elsket å sitte og se på henne, være nær henne. Jeg følte meg utrolig heldig som hadde en så nydelig mor. Selv var jeg den stygge andungen ved siden av mamma, men det føltes på en måte helt greit. Det var mamma som var i sentrum for oppmerksomheten, og det satte jeg aldri spørsmålstegn ved. Hun brukte mye tid på å ha et perfekt utseende. For eksempel var mamma veldig nøye på å være brun. Hun tilbrakte mange timer i solarium hver eneste uke for å ha dyp brun farge i huden året rundt. Håret hennes har alltid vært langt og blondt med en klassisk, tynn pannelugg. Denne frisyren har mamma beholdt gjennom alle år. Og så har hun alltid brukt burgunderrød leppestift, neglelakk i samme farge og svart maskara. I de seksogtyve årene jeg har levd har hun ikke forandret stil. Mamma likte å kle seg i svart. Som regel gikk hun i svarte tights og en svart singlet eller genser. Jeg husker godt at mammas utstråling sammen med utseendet hennes gjorde at hun fikk all den oppmerksomhet hun ønsket, ikke minst fra menn.

Mamma er født i Oslo. Det var to barn i familien, mamma og en bror som var to år eldre. Moren til mamma, altså mormoren min, var hjemmeværende på den tiden. Morfar, som var ingeniørutdannet, var i full jobb. Mamma husker nok ikke stort fra den gangen familien var en kjernefamilie, for foreldrene hennes skilte lag da mamma var bare halvannet år gammel. Mormor fikk omsorgen for begge barna. De fikk ikke være sammen med sin far, altså morfaren min. Hvorfor vet jeg ikke. Selv har jeg litt kontakt med morfar og hans kone. De har alltid vært hyggelige og snille mot meg. Mormor hadde allerede tidlig en skrøpelig mental helse. Etter skilsmissen fra morfar ble det tungt for mormor å klare alt alene. Mamma var mye syk og slet med eksem som barn. Hun var innlagt på sykehus i perioder, og dette opplevde hun som traumatisk. Hun kunne senere fortelle at hun hun husket ryggen til mormor idet hun gikk fra henne på sykehuset. Mamma var nok veldig avhengig av moren sin da hun var barn. Hun har fortalt om hvor grusomt det var å bli sendt på feriekoloni sammen med broren om sommeren. De var under skolealder, og ingen av dem ville dra. Men mormor ønsket seg nok litt barnefri, for hun ga dem ikke noe valg. Mamma gråt visstnok hele tiden på feriekolonien, så hun må ha hatt det veldig vondt. På hvilken måte dette har preget henne senere i livet, kan man bare spekulere i. I perioder var mormors mentale helse så dårlig at det var snakk om å plassere mamma og broren hennes på et barnehjem. Dette problemet løste seg med at hennes mor, altså min oldemor, flyttet inn til familien. Mamma var mye sammen med oldemor, som for øvrig døde av kreft da jeg var seks år gammel. Oldemor var til god hjelp, og mamma ble veldig knyttet til henne. Mormor hadde to søstre, og i leiligheten under dem bodde den ene søsteren, som også var med og hjalp familien. Hun var veldig religiøs, og mamma var ofte med henne på møter i kristne miljøer.

Siden søstrene var religiøse, fikk mamma gå på søndagsskole. Her var det mye sang, og det passet mamma bra, for hun var veldig glad i sang og musikk. Mamma elsket å synge, og sang som liten i gården der de bodde. Hun var også med og sang på restauranten «Lompa» da hun var ni år. Riktignok en kontrast til søndagsskolen, men den kristne troen tok hun med seg videre i livet. Det vil si, hun har alltid sagt at hun er kristen, og med kristentroen i ryggen har hun «forsvart» alt det gale hun har gjort. Mormor hadde visstnok en del kjærester etter at hun ble skilt. Hun ville ikke innrømme overfor mamma og broren at disse mennene var kjærestene hennes, men sa at de var leietagere i leiligheten. En dag mens mamma og broren fortsatt gikk i barnehage, ble de kidnappet av en av mormors tidligere kjærester. Hvorfor vet jeg ikke, kanskje det var en som følte seg forsmådd? Uansett, ekskjæresten til mormor tok med seg mamma og broren til et hus i Gjerdrum hvor han holdt dem hele ettermiddagen. Til slutt fant politiet dem og fikk gjenforent barna med mormor.

Ifølge mormor var mamma veldig sta og egen som barn, men hun var også veldig snill. Mamma var nok krevende. De første tre årene skrek hun hele tiden, og selv om hun ikke gjorde ting for å være slem, så var hun helt umulig å ha med å gjøre. Hun klatret i alt og rev ned ting. Det var så ille at folk gruet seg for å komme på besøk til mormor. Og å gå bort på besøk var nesten utenkelig. Etter sommeren på feriekoloni kom mamma og broren hjem til en stefar. Han hadde flyttet inn mens de var på ferie. Etter hvert giftet mormor seg med denne mannen. Dette likte mamma dårlig. Hun ga klart uttrykk for at stefedre, det likte hun ikke. Etter kort tid fikk mamma og broren en lillesøster. Da var mamma seks år gammel. Mamma har aldri brydd seg om denne søsteren. Selv om hun alltid hadde vært glad i småbarn og elsket å passe andres barn, var hun helt likegyldig til sin egen søster. Etter hvert som mamma vokste til og begynte på skolen, kom nye bekymringer til. Mamma var ikke snill mot de andre barna og fikk skriv med seg hjem. Dette resulterte i at mormor og stefar kom i konflikt med læreren. Problemene sluttet ikke der, for en eller annen gang i løpet av skoleårene gjorde broren til mamma, altså onkel, et eller annet ulovlig. Jeg vet ikke hva det er. På grunn av dette måtte onkel flytte til sin biologiske far for at han skulle få skikk på gutten. Der bodde han i to år. Morfar hadde også giftet seg på nytt, og han hadde fått to barn med sin nye kone. I tillegg hadde han adoptert et barn som hans nye kone hadde fra tidligere. Da de to årene var gått, flyttet onkel hjem til mormor og mamma igjen. Han sa han hadde hatt det fælt hos faren. For å «få skikk på ham» hadde faren vært svært streng, og det hadde vanket juling både titt og ofte. Stemoren hadde heller ikke vært vennlig innstilt til ham, ifølge onkel. Mamma hadde ingen kontakt med sin biologiske far før hun selv oppsøkte ham da hun var seksten år. Hun gjorde dette fordi hun ønsket kontakt, og etter hvert fikk de et positivt forhold.

De hadde nok ikke all verden å rutte med av penger i familien til mamma. Da mamma var elleve år, jobbet hun ved siden av skolen. Hun vasket brakker. Dette gjorde hun hver ettermiddag og i helgene i halvannet år. Pengene hun tjente gikk til klær. Hun delte med storebroren sin fordi hun syntes synd på ham. I tillegg drev mamma med kunstløp og turn. Hun var flink og holdt på med dette i mange år, helt til familien flyttet til Gjerdrum. Da var mamma fjorten år. Mamma trivdes ikke på Gjerdrum. Hun savnet alt hun var vant til fra byen. Det var på denne tiden mamma og pappa traff hverandre. Pappa var fire år eldre enn henne og snill og omsorgsfull. Han kunne være temmelig sjalu, men det syntes mamma bare var sjarmerende på det tidspunktet. Når det gjelder familien til pappa, består den av far og mor og to søstre. Farmor og farfar har bodd i det samme huset utenfor Gjerdrum hele tiden. De holder sammen. Farmor jobbet i sin tid på aldershjemmet. Hun er alkoholiker og har est ut gjennom mange år. Nå er hun så stor og tykk at hun ikke lenger kan reise seg fra sofaen uten hjelp. Dagene hennes i sofaen går med til spising og drikking. Det er ingen som rydder, vasker eller steller i huset. Det ser helt forferdelig ut inne hos dem. Hauger med rot og skrot overalt. Kjøkkenet er fullt av gamle matrester og inntørkede, skitne kjeler, kopper og kar. Det stinker bare man åpner ytterdøren. Farfar er langt sprekere enn farmor. Han er mye på farten, til tross for at kona hans trenger hjelp. Han reiser rundt blant annet for å se på bilrace. Det er hans store lidenskap i livet. Han er pensjonist nå, men jobbet som sjåfør da han var yrkesaktiv. Han kjørte blomster. De to søstrene til pappa, tante Eva og tante Gudrun, har jeg litt kontakt med. Tante Gudrun bor på Gjerdrum og har to sønner. Den ene, altså fetteren min, er dessverre død. Han var narkoman. Gudrun jobber som hjelpepleier på sykehjemmet. Mannen hennes lager tremøbler og lafter hytter.

Tante Eva bor på en annen kant av Oslo. Hun er uføretrygdet, men tidligere jobbet hun i Narvesen (trykken) med pakking av blader, blant annet Wendy, Bamse og Donald. Hun har vært gift med onkel Thor i over tjuefem år. Han jobbet på samme sted som tante, men er også uføretrygdet. De har ingen barn.

Da mamma og pappa traff hverandre, jobbet pappa som montør ved Norsk Viftefabrikk. Dette gjorde nok sitt til å gjøre inntrykk på en fjorten år gammel jente. Mormor og stefar likte ikke pappa. Det gjorde bare at mamma ble enda mer oppsatt på å være sammen med ham. Mamma begynte å henge sammen med pappa og vennene hans. Hun skulket skolen, og begynte å røyke og feste. Snart begynte hun å overnatte hos pappa, noe som resulterte i at hun ble gravid. Dette svangerskapet endte i en provosert abort. Mamma ble tvunget til å fjerne fosteret på grunn av sin unge alder. Alt dette skjedde i løpet av åttende og niende klasse. Mamma gikk fra å være veldig ordentlig til å gjøre akkurat det som passet henne. Hun kan ikke ha vært lett å ha med å gjøre. I syttenårsalderen fikk hun spiseforstyrrelser. Jeg tror hun har hatt det siden. Mamma har hatt både bulimi og anoreksi. I perioder spiste hun en mengde avføringspiller, og hun kunne sette til livs en hel kylling, drikke masse vann, og så gå på do for å spy opp alt sammen.

Etter å ha fullført niende klasse med karakterer som var «sånn passe», jobbet mamma i Postverket et års tid. Etter det fikk hun seg en kontorjobb i et firma som solgte elektriske artikler. Mamma jobbet aldri lenge noe sted. En periode tok hun på seg vaskejobber, og hun har også vært syerske. Den siste jobben hun hadde, så vidt jeg vet, var som prosjektleder i et prosjekt for enslige forsørgere i Gjerdrum kommune. Etter det har mamma bare vært hjemmeværende. Jeg kan faktisk ikke huske at mamma har jobbet noen gang, så jeg kan ikke ha vært gamle jenta da hun ble hjemmeværende.

Da jeg var liten, betydde mamma uendelig mye for meg. Hun betydde alt. Det er egentlig helt uforståelig når man tar i betraktning hvor lite hun ønsket meg, og hvordan hun har behandlet meg. Som voksen brøt mamma fullstendig med mormor. Dette skjedde etter at mormor sa til mamma: «Beklager, men jeg har aldri følt noe for deg.» Etter det har mamma ikke hatt kontakt med sin egen mor. Det at mormor ikke brydde seg om barnet sitt, kan se ut til å ha gått i arv, for mamma har aldri hatt morsfølelse for meg. Hun sier hun aldri har vært glad i meg. Jeg forstår det ikke. Hele livet mitt har jeg higet etter hennes oppmerksomhet. Livet fram til nå har i veldig stor grad bestått i å søke mammas kjærlighet og anerkjennelse. Jeg har grepet hvert minste lille tegn på oppmerksomhet, positiv eller negativ, hun har gitt meg. Stort sett har det vært avvisninger, men hver smule hun har kastet til meg har jeg begjærlig tatt til meg. Lengselen etter mamma er noe jeg har levd med så lenge jeg kan huske. Den har blitt en del av meg. Men den skal ikke lenger fortære meg slik den gjorde i mange år etter at mamma ikke lenger ville ha meg. Årene på ungdomshjem. Selvdestruktive år da jeg til slutt kunne ha gått til grunne. Og for hva? Ingen ville ha brydd seg om det uansett. Barn må være noe av det mest lojale som finnes. De nærer en ubetinget hengivenhet og kjærlighet til sine foreldre, fortjent eller ikke.

Mamma og jeg har aldri virkelig kjent hverandre. Jeg har aldri sittet på fanget hennes, aldri kjent armene hennes rundt meg. Mamma har aldri sagt til meg at hun er glad i meg. Jeg kan heller ikke huske en eneste positiv ting hun har sagt til meg. Eller om meg. For henne har jeg tilsynelatende alltid vært en byrde. Skammen over at mamma ikke har villet vite av meg, har jeg båret med meg hele livet. Den sitter dypt i meg, omtrent som om den har blitt en del av min personlighet: Jeg er det uelskede barnet. Det har vært en stor og vond byrde å bære. Da rettssaken mot mamma pågikk med landsomfattende mediedekning, ble skammen min åpenbart for alle da mamma avviste meg totalt i retten. Hun ville ikke engang hilse på meg på bursdagen min, som jeg tilbrakte i retten for å vitne. Det var et av de tøffeste øyeblikkene i livet mitt så langt.