Den onde greven

Første bok

EN GRUFULL BEGYNNELSE

Av Lemony Snicket

Oversatt av Aleksander Melli

Den onde greven

Første bok

EN GRUFULL BEGYNNELSE

Av Lemony Snicket

Oversatt av Aleksander Melli

Til Beatrice –

Min kjæreste, høyt elsket – dypt begravet

1

Hvis du liker historier der alt ender godt, ville det nok vært best om du valgte en annen bok. Denne boken har ingen lykkelig slutt, den har heller ingen lykkelig begynnelse, og særlig mye å glede deg over finner du heller ikke i midten. Dette skyldes at det ikke skjedde spesielt mye hyggelig i livene til søsknene Baudelaire. Violet, Klaus og Sunny Baudelaire var intelligente og sjarmerende og snarrådige barn, forholdsvis pene ansiktsrekk hadde de også, men de var ekstremt uheldige – flesteparten av opplevelsene deres var gjennomsyret av uflaks og fortvilelse og elendighet. Jeg er lei for å måtte si det, men det er nå engang slik historien er.

Prøvelsene deres begynte en dag på Saltstranden. Baudelaire-barna bodde sammen med sine foreldre i et enormt herskapshus i hjertet av en skitten og travel by. Fra tid til annen fikk de lov til å ta trikken alene til stranden og tilbringe dagen der som en slags ferie, så lenge de var hjemme til middag. Denne morgenen var det grått og overskyet, men det lot ikke Baudelaire-barna seg plage av. Når solen skinte var Saltstranden smekkfull av turister, noe som gjorde det umulig å finne et godt sted å legge teppet sitt. På gråværsdager hadde barna hele stranden for seg selv og kunne gjøre som de ville.

Violet Baudelaire, som var eldst, likte å få steiner til å sprette bortover vannskorpen. Som fjortenåringer flest var hun høyrehendt og fikk følgelig til flere sprett over det grumsete vannet når hun brukte høyrehånden, enn når hun brukte venstre. Mens hun kastet steiner, skuet hun utover havet og tenkte på en oppfinnelse hun hadde lyst til å lage. Den som kjente Violet godt kunne se at hun tenkte hardt akkurat da, for hun hadde bundet opp det lange håret i en sløyfe for å hindre at det falt nedi øynene. Violet hadde en helt egen evne til å finne opp og bygge de underligste apparater, hodet var stadig fylt av en idé om tannhjul og trinser og spaker, og da var noe så trivielt som hår det aller siste hun ville bale med. Denne morgenen funderte hun over om det var mulig å konstruere et apparat som kunne hente steiner tilbake til deg etter at du hadde slengt dem i vannet.

Klaus Baudelaire, som var det mellomste barnet og den eneste gutten, likte å studere skapningene i pyttene som tidevannet etterlot på stranden. Klaus var tolv år og gikk med briller, noe som fikk ham til å se intelligent ut. Det var han faktisk også. Mr. og Mrs. Baudelaire hadde et enormt bibliotek i sitt herskapelige hjem, en boksamling bestående av tusenvis av bind om alle tenkelige emner. Ettersom han bare var tolv år gammel, hadde Klaus naturlig nok ikke rukket å lese alle bøkene i hele boksamlingen, men han hadde lest svært mange av dem og klarte attpåtil å huske mye av det han hadde lest. Han kjente forskjellen på alligatorer og krokodiller. Han visste hvem Julius Cæsar ble myrdet av. Og han visste mye om de små, slimete dyrene på Saltstranden som han nå var opptatt med å studere.

Sunny Baudelaire, som var yngst av barna, likte å bite fra seg. Hun var ikke mange årene, og attpåtil liten for alderen, knapt større enn en støvel. Men det hun manglet i kroppsstørrelse oppveide hun med sine fire usedvanlig store og skarpe tenner. Sunny var i en alder da talespråket for det meste består av uforståelige pip. Når hun ikke brukte de få ordene hun behersket – «tåteflaske», «mamma» og «bite» – hadde folk flest store problemer med å forstå det hun prøvde å si. I dag satt hun for eksempel og sa: – Gakk! om og om igjen, noe som antakelig betydde: «Se på den mystiske skikkelsen som er på vei mot oss i tåken!»

Det var så sant som det var sagt, for en høy skikkelse var ganske riktig i ferd med å skride mot Baudelairebarna over den disige sandstranden. Sunny hadde allerede sittet og hoiet en stund da Klaus omsider kikket opp fra den piggdekte krabben han studerte og fikk øye på skikkelsen han også. Han strakte ut armen og dultet borti Violet, som dermed ble revet ut av oppfinnergrublingen.

– Se der, sa Klaus og pekte på skikkelsen. Den kom stadig nærmere, og nå kunne barna skjelne enkelte detaljer. Skikkelsen minnet om en voksen mann, bortsett fra at hodet var uvanlig stort og avlangt.

– Hva tror du det er for noe? spurte Violet.

– Jeg vet ikke, sa Klaus og myste. – Men det ser ut til å være på vei rett mot oss.

– Det er bare oss på stranden, sa Violet en smule engstelig. – Det kan ikke være på vei mot noen andre. Hun kjente på den flate, glatte steinen i venstrehånden som hun nettopp hadde stått klar til å kaste så langt hun kunne. Hun fikk plutselig lyst til å kaste steinen på den fremmede skikkelsen som virket så uhyggelig.

– Det ser bare uhyggelig ut på grunn av tåken, sa Klaus som om han kunne lese søsterens tanker.

Han hadde et poeng. Idet skikkelsen nådde fram til dem, så barna til sin lettelse at det overhodet ikke var noe uhyggelig ved den. Tvert imot var det en person de kjente – Mr. Poe. Mr. Poe var venn av Mr. og Mrs. Baudelaire. Barna hadde truffet ham mange ganger i middagsselskaper. En av tingene Violet, Klaus og Sunny satte virkelig pris på ved foreldrene sine, var at de ikke sendte barna vekk når det kom folk på besøk, men ga dem lov til å sitte sammen med de voksne ved middagsbordet og ta del i samtalen, så lenge de hjalp til med å rydde av bordet etterpå. Barna husket Mr. Poe fordi han alltid var forkjølet og stadig måtte unnskylde seg og gå fra bordet for å pleie hosteanfallene sine i naborommet.

Mr. Poe tok av seg flosshatten som hadde fått hodet til å virke stort og avlangt i tåken, og ble stående et øyeblikk og hoste høylytt i et hvitt lommetørkle. Violet og Klaus gikk nærmere for å håndhilse og si god dag.

– God dag, hvordan står det til? sa Violet.

– God dag, hvordan står det til? sa Klaus.

– Tådi! sa Sunny.

– Takk, bare bra, sa Mr. Poe, selv om han virket veldig trist. Det gikk noen øyeblikk uten at noen tok ordet. Barna spurte seg selv hva Mr. Poe gjorde på Saltstranden, når han egentlig burde ha vært på plass i banken inne i finansstrøket der han jobbet. Han var ikke kledd for en utflukt til stranden.

– Fin dag, sa Violet til slutt, bare for å ha noe å si. Sunny laget en lyd som minnet om et hissig måkeskrik. Klaus løftet henne opp.

– Javisst, sa Mr. Poe åndsfraværende og stirret ut over den tomme stranden. – Jeg er redd jeg kommer med veldig dårlige nyheter til dere.

Søsknene Baudelaire kikket på ham. Lettere skamfull kjente Violet på steinen i venstrehånden, glad hun ikke hadde kastet den på Mr. Poe.

– Foreldrene deres, sa Mr. Poe, – har omkommet i en forferdelig brann.

Barna sa ingenting.

– Brannen ødela hele herregården, sa Mr. Poe. – Jeg er veldig, veldig lei for å måtte gi dere denne nyheten, kjære barn.

Violet flyttet blikket fra Mr. Poe og ga seg til å stirre utover havet. Mr. Poe hadde aldri kalt dem for kjære barn før. Hun forsto ordene han hadde sagt, men tenkte at det måtte dreie om en spøk, at han spilte henne og broren og søsteren et forferdelig puss.

– Omkommet, sa Mr. Poe, – betyr «død».

– Vi vet hva «omkommet» betyr, sa Klaus irritert. Han visste hva ordet «omkommet» betydde, men hadde fremdeles problemer med å forstå nøyaktig hva Mr. Poe hadde sagt. Det slo ham at Mr. Poe på et eller annet vis måtte ha sagt noe feil.

– Brannvesenet kom naturligvis, sa Mr. Poe. – Men da var det allerede for sent. Hele huset var overtent. Det brant ned til grunnen.

Klaus så for seg alle bøkene på biblioteket som gikk opp i røyk. Nå ville han aldri få lest alle sammen.

Mr. Poe hostet gjentatte ganger i lommetørkleet før han fortsatte: – Jeg ble sendt hit for å hente dere og ta dere med meg hjem. Dere skal få bo hos meg inntil videre mens vi finner ut av ting. Det er jeg som forvalter dødsboet. Det betyr at det er jeg som kommer til å passe på den enorme formuen deres og finne ut hvor dere skal plasseres. Jeg skal stifte et fond, og når Violet blir myndig, vil formuen i sin helhet overføres til dere, men inntil da er det bankens oppgave å ta seg av fondet.

Han skulle stifte et fond, sa han, men for Violet var det som om Mr. Poe selv hadde stiftet brannen. Han hadde simpelthen ruslet nedover stranden til dem og forandret livene deres for alltid.

– Kom, sa Mr. Poe og holdt ut hånden. Violet måtte slippe steinen for å ta den. Klaus tok Violets høyre hånd, og Sunny tok høyrehånden til Klaus. På denne måten forlot de brått foreldreløse Baudelaire-barna stranden – og det livet de hadde kjent inntil da.