Den onde greven

Andre bok

KRYPDYRKAMMERET

Oversatt av Aleksander Melli

Den onde greven

Andre bok

KRYPDYRKAMMERET

Oversatt av Aleksander Melli

Til Beatrice –

Min kjærlighet til deg vil leve evig.

Det gjorde imidlertid ikke du.

Kjære leser,

Hvis du har funnet fram denne boken i håp om å finne en enkel og hyggelig historie, er jeg redd du har valgt fullstendig feil bok. Historien kan virke hyggelig til å begynne med, når Baudelaire-barna tilbringer tid sammen med noen interessante krypdyr og en vimsete onkel, men la deg ikke narre. Hvis du vet noe som helst om de uheldige Baudelaire-barna, så vet du at selv de hyggeligste hendelser bare er midlertidige opphold i ulykken som hjemsøker deres liv.

Faktisk er det slik at i løpet av boken du holder i dine hender, råker de tre søsknene ut for en bilulykke, en forferdelig stank, en dødsgiftig slange, en lang kniv, en stor messingleselampe og et gjensyn med et menneske de hadde håpet de aldri mer skulle se.

Det er min tunge plikt å nedtegne disse tragiske hendelser, men du bestemmer selv om du vil lese videre eller legge boken tilbake i hyllen og satse på noe lettere lesestoff.

Med respektfull hilsen

Lemony Snicket

1

Veistrekningen som fører ut av byen, forbi Tåkehavnen og inn i den lille byen Slappstad, er muligens en av de mest ubehagelige veistrekninger i verden. Den heter Shabby Chaussé. Shabby Chaussé fører gjennom jorder med en sykelig gråfarge og en håndfull pjuskete trær som bærer frukter så sure at man bare trenger å se på dem for å føle seg uvel. Shabby Chaussé krysser Elva Grim, en vannmasse som består av ni tideler slam og en masse ufyselig fisk. Den renner rundt en pepper- rotsfabrikk, så hele området lukter sterkt og sviende.

Jeg er lei for å meddele at denne historien begynner med at Baudelaire-bama befinner seg på denne ytterst trykkende veistrekningen, og at historien fra dette tidspunktet bare blir verre og verre. Av alle mennesker på jorden som lever triste liv – og som du sikkert vet, gjelder dette ikke så rent få – tar Baudelaire-barna kaken. Elendigheten deres begynte med en enorm brann som ødela deres hjem og tok livet av de snille og kjærlige foreldrene deres. Det i seg selv er nok sorg og ulykke til å rekke hele livet ut, men i disse tre barnas tilfelle var det bare starten. Etter brannen ble søsknene sendt av sted for å bo sammen med en fjern slektning ved navn grev Olaf, en forferdelig og grisk mann. Ekteparet Baudelaire hadde etterlatt seg en stor formue som ville gå til barna straks Violet ble myndig. Grev Olaf var så besatt av å få sine skitne klør i disse pengene at han klekket ut en lumsk plan som den dag i dag gir meg mareritt. Han ble stoppet i siste liten, men klarte å komme seg unna og sverget at han skulle få tak i Baudelaire-formuen før eller siden. Violet, Klaus og Sunny hadde fremdeles mareritt om grev Olafs glitrende øyne, og om hans sammenvokste øyenbryn, og mest av alt om tatoveringen av et øye han hadde på ankelen. Det virket som om han holdt øye med Baudelaire-barna hvor enn de beveget seg.

Altså må jeg fortelle deg at hvis du har åpnet denne boken i håp om å lese en historie der barna lever lykkelig til sine dagers ende, kan du like gjerne smelle den igjen og finne noe annet å lese. For Violet, Klaus og Sunny var på vei mot enda mer ynk og jammer der de satt i en liten, overfylt bil og stirret på Shabby Chaussé gjennom vinduene. Elva Grim og pepperrotsfabrikken var bare de første av en rekke ubehagelige episoder som får meg til å rynke pannen og gråte en skvett hver gang jeg tenker på dem.

Mannen som kjørte bilen het Mr. Poe, en venn av familien som jobbet i en bank og led av kronisk hoste – noe som ganske enkelt betyr at han hostet i tide og utide. Han hadde fått i oppgave å ta seg av de foreldreløse Baudelaire-bamas anliggender, så det var han som hadde bestemt at de skulle overlates til en fjern slektning på landet etter alle prøvelsene hos grev Olaf.

– Jeg beklager hvis dere sitter litt trangt, sa Mr. Poe og hostet inn i et hvitt lommetørkle, – men denne nye bilen min har ikke plass til så mange passasjerer. Vi kunne ikke engang få plass til koffertene deres. Jeg kommer tilbake om cirka en uke og leverer dem.

– Takk, sa Violet, som med sine fjorten år var eldst av Baudelaire-barna. Enhver som kjente Violet godt kunne se at hun egentlig ikke fulgte med på det Mr. Poe sa, fordi hun hadde bundet det lange håret opp i en sløyfe for å holde det unna øynene. Violet var amatør-oppfinner, og når hun pønsket ut oppfinnelser likte hun å binde opp håret på denne måten. Det hjalp henne til å tenke klart rundt de forskjellige spakene, strengene og tauene som hørte med til flesteparten av arbeidene hennes.

– Etter å ha bodd så lenge i byen, fortsatte Mr. Poe, – tror jeg det vil være en fin avveksling for dere å flytte ut på landet. Å, se der har vi svingen. Vi er nesten framme.

– Bra, sa Klaus stille. Klaus kjedet seg veldig, slik mange gjeme gjør på lange bilturer, og han var tung til sinns fordi han ikke hadde noe å lese på. Klaus elsket å lese, og i en alder av cirka tolv år hadde han lest flere bøker enn mange mennesker leser i løpet av et helt liv. Noen ganger leste han til langt på natt, og om morgenen kunne man finne ham i dyp søvn med en bok i hånden og brillene fremdeles på.

– Jeg tror dere også kommer til å like Dr. Montgomery, sa Mr. Poe. – Han har reist en hel del, så han har masse historier å fortelle. Jeg har hørt at huset hans er fullt av ting han har tatt med seg hjem fra de fjerneste reisemål.

– Baks! skrek Sunny. Som den yngste av Baudelaire-barna – og som småbarn flest – var det i slike vendinger hun gjeme uttrykte seg. Når hun ikke bet ting med sine fire, svært skarpe tenner, brukte Sunny mesteparten av tiden sin på å snakke usammenhengende. Det var ofte vanskelig å forstå hva hun prøvde å si. Akkurat nå var det antakelig noe slikt som: «Jeg gruer meg til å treffe en ny slektning.» De gruet seg alle tre.

– Hvordan er Dr. Montgomery i slekt med oss? spurte Klaus.

– Han er – skal vi se – broren til konen til din avdøde fars fetter. Jeg mener bestemt at det er slik det henger sammen. Han er en slags vitenskapsmann, og mottar en masse penger fra staten. Som bankmann var Mr. Poe alltid interessert i penger.

– Hva skal vi kalle ham? spurte Klaus.

– Dere burde bare si Dr. Montgomery, svarte Mr. Poe, – med mindre han ber dere kalle ham Montgomery. Han heter Montgomery både til for- og etternavn, så det gjør egentlig ikke noen stor forskjell.

– Heter han Montgomery Montgomery? spurte Klaus med et smil om munnen.

– Ja. Og jeg tror nok han er nokså følsom på det punktet, så dere trenger ikke harselere over ham, sa Mr. Poe og hostet inn i lommetørkleet igjen. – «Harselere» betyr det samme som «erte».

Klaus sukket. – Jeg vet hva «harselere» betyr, sa han. Han la ikke til at han også visste at man aldri måtte gjøre narr av noen på grunnlag av hva de het. Noen ganger trodde folk at Baudelaire-barna var en smule evneveike bare fordi de tilfeldigvis var svært uheldige.

Violet sukket, hun også, og løste opp sløyfen i håret. Hun hadde prøvd å klekke ut en oppfinnelse som forhindret luktesansen fra å plukke opp lukten av pepperrot, men hun var altfor engstelig over å møte Dr. Montgomery, til å kunne konsentrere seg om saken. – Vet De hva slags vitenskapsmann han er? spurte hun. Hun tenkte at Dr. Montgomery kanskje hadde et laboratorium hun kunne benytte seg av.

– Dessverre, innrømmet Mr. Poe. – Jeg var så travelt opptatt med å planlegge ting for dere, at jeg ikke fikk tid til å småprate. Å, se der har vi innkjørselen. Vi er framme.

Mr. Poe svingte bilen inn i en bratt grusvei som førte opp til et gedigent steinhus. Huset hadde en firkantet inngangsdør i mørkt tre og en rekke søyler foran inngangsportalen. På begge sider av døren hang utelys formet som fakler. De var skrudd på for fullt, selv om det var blitt lys dag. Over inngangsdøren hadde huset rekke på rekke av firkantede vinduer som for det meste var åpne for å slippe inn brisen. Det mest oppsiktsvekkende ved eiendommen var imidlertid den velholdte plenen, som var overstrødd av lange, tynne vekster i all slags underlige former. Idet Mr. Poe bremset og stoppet bilen, kunne Baudelaire-barna se at buskvekstene var blitt klippet slik at de så ut som slanger. Hver hekk liknet ulike typer slanger; noen var lange, noen var korte, noen stakk tungene ut og andre hadde åpne munner med grønne, fryktinngytende tenner. De var i det hele tatt ganske så uhyggelige, og Violet, Klaus og Sunny følte seg ikke helt trygge da de gikk forbi dem på vei opp til huset.

Mr. Poe, som ledet an, lot overhodet ikke til å merke seg hekkene. – muligens fordi han var så opptatt med å gi barna instruksjoner i god oppførsel. – Ikke still for mange spørsmål med en gang, Klaus. Hva skjedde med sløyfen i håret ditt, Violet? Jeg syns du så riktig så fasjonabel ut i den. Og noen må være så snill og passe på at Sunny ikke biter Dr. Montgomery. Det ville ikke ha gitt et fordelaktig førsteinntrykk.

Mr. Poe gikk opp trappene til inngangsdøren og ringte på en dørklokke som laget en av de høyeste ringelydene barna noen sinne hadde hørt. Etter et øyeblikk kunne de høre fottrinn som nærmet seg. Violet, Klaus og Sunny kikket på hverandre. Den uheldige søskenflokken kunne naturligvis ikke vite at de snart ville komme ut for enda mer elendighet, men likevel følte de seg urolige til sinns. Er Dr. Montgomery et snilt menneske? spurte de seg. Er han i det minste bedre enn grev Olaf? Er det overhodet mulig å være verre?

Døren knirket langsomt opp, og Baudelaire-barna holdt pusten idet de kikket inn i det mørke inngangspartiet. De så et mørkerødt teppe som lå på gulvet. De så en lampe i farget glass som hang og dinglet fra taket. De så et stort oljemaleri av to sammenkveilede slanger som hang på veggen. Men hvor var Dr. Montgomery?

– Hallo? ropte Mr. Poe. – Hallo?

– Hallo, hallo, hallo! runget en høy stemme. Så skrittet en liten og tykkfallen mann med et rundt, rødt ansikt ut fra baksiden av døren. – Jeg er onkel Monty, og dette er virkelig perfekt timing! Jeg ble akkurat ferdig med å lage kokosbløtkake!