Den onde greven
Tiende bok

DEN FROSNE FOSSEN

Av Lemony Snicket

Oversatt av Tor Edvin Dahl

Den onde greven
Tiende bok

DEN FROSNE FOSSEN

Av Lemony Snicket

Oversatt av Tor Edvin Dahl

Til Beatrice –

Da vi møttes, var du utrolig og jeg ensom.

Nå er jeg utrolig ensom.

1

En bekjent av meg skrev en gang et dikt som het «Den mindre beferdede vei». Der beskrev han en reise han hadde begitt seg ut på langs en lite brukt sti gjennom en stor skog. Dikteren oppdaget at den mindre beferdede veien var fredelig men ganske ensom, og han var sikkert litt nervøs underveis, for hvis det skulle hende noe på den mindre beferdede vei, ville de fleste andre befinne seg på den mer beferdede veien og ikke høre ropene hans om hjelp. Og ganske riktig; denne dikteren er død nå.

I likhet med en død poet kan denne boken også sies å befinne seg på den mindre beferdede vei, for den begynner med at de tre Beaudelaire-barna er på vei langs en sti som går over Mortisfjellene, som ikke er noe populært turistmål, og ender i de voldsomme strykene i Bråbrattbekken, som de fleste reisende ikke går i nærheten av engang. Men denne boken befinner seg på den mindre beferdede vei også i den forstand at den – i motsetning til de bøkene folk flest foretrekker, som er fulle av beroligende og underholdende beretninger om sjarmerende mennesker og snakkende dyr – utelukkende handler om sørgelige og foruroligende ting. De menneskene som er så uheldige å befinne seg i denne historien, er mye mer desperate og oppskakede enn de er sjarmerende, og dyrene har jeg ikke lyst til å snakke om engang. Derfor kan jeg ikke anbefale deg å lese denne bedrøvelige boken, like lite som jeg kan anbefale deg å ta en rusletur rundt i skogen på egen hånd, for i likhet med den mindre beferdede vei, er det store sannsynligheter for at denne boken kommer til å gjøre deg ensom, ulykkelig og i behov for hjelp.

De foreldreløse Beaudelaire-barna hadde imidlertid ikke noe annet valg enn å ferdes langs den mindre beferdede vei. Violet og Klaus, de to eldste Beaudelaire-barna, befant seg i en campingvogn som suste bortover en fjellsti i stor fart. Verken Violet, som var fjorten, eller Klaus, som nettopp hadde fylt tretten, hadde trodd at de noensinne kom til å befinne seg på denne veien, bortsett fra kanskje på en ferie med foreldrene. Men foreldrene til Beaudelaire-barna var blitt sporløst borte etter at en grusom brann la huset deres i ruiner – selv om barna hadde grunn til å tro at en av foreldrene kanskje ikke hadde omkommet i flammene likevel – og campingvognen ikke var på vei opp Mortisfjellene mot det hemmelige hovedkvarteret som de foreldreløse barna hadde håpet å finne. Campingvognen var på vei ned Mortisfjellene i full fart og var umulig å styre eller bremse, så Violet og Klaus følte seg mer som fisk i et stormfullt hav enn som turister på ferie.

Men Sunny Beaudelaire befant seg i en situasjon som man må kunne si var enda mer fortvilet. Sunny var den yngste av dem og strevde fortsatt med å lære å snakke slik at alle kunne forstå henne, så hun hadde knapt ord for hvor skremt hun var. Sunny var på vei oppover mot hovedkvarteret i Mortisfjellene i en bil som fungerte helt perfekt, men ble kjørt av en mann som var grunn god nok til å være vettskremt. Noen folk kalte denne mannen ond. Noen kalte ham nederdrektig, som er et fint ord for «ond». Men alle kalte ham grev Olaf, hvis han da ikke hadde på seg en av de latterlige forkledningene sine og fikk folk til å kalle ham ved et eller annet falskt navn. Grev Olaf var skuespiller, men han hadde så å si forlatt teaterkarrieren sin fullstendig til fordel for å prøve å stjele den enorme formuen som Baudelaire-foreldrene hadde etterlatt seg. Alle Olafs planer hadde vært ondsinnede og svært innviklede, men til tross for det hadde han klart å tiltrekke seg en kjæreste, en grusom og motebevisst kvinne ved navn Esmé Squalor, som nå satt i bilen ved siden av grev Olaf. Hun kaklet ondskapsfullt og holdt hardt rundt Sunny, som satt på fanget hennes. Flere av Olafs ansatte befant seg også i denne bilen, blant annet en mann med kroker i stedet for hender, to kvinner som likte å ha masse hvitt pudder i ansiktet, og tre nye kumpaner som Olaf nettopp hadde rekruttert fra Talismania-tivoliet. Beaudelaire-barna hadde også vært en del av dette tivoliet, og de hadde vært i forkledning der de også. De hadde til og med latt som om de ville slutte seg til grev Olafs grusomme gjeng, men skurken hadde gjennomskuet dette bedraget, en formulering som i denne sammenhengen betyr «oppdaget hvem de var og skåret over knuten som forbandt campingvognen med bilen, slik at Sunny befant seg alene i grevens klør mens søsknene hennes styrtet i avgrunnen». Sunny satt i bilen og kjente de lange neglene til Esmé skrape mot skuldrene og grublet over hva som kom til å skje med henne og hva som akkurat nå skjedde med de to eldre søsknene hennes mens hun hørte skrikene deres bli fjernere og fjernere etter som bilen fortsatte oppover fjellskråningen.

– Vi må få stoppet denne campingvognen! skrek Klaus. Han tok på seg brillene i full fart, som om situasjonen kom til å bli lettere bare han så bedre. Men selv når han så alt klart, skjønte han at fremtidsutsiktene deres var dårlige. Campingvognen hadde vært bolig for en rekke artister ved Misfosterhuset på tivoliet før de hoppet av – et uttrykk som i denne forbindelsen betyr «sluttet seg til grev Olafs avskyelige gjeng» – og nå ble innholdet i det lille hjemmet slengt hit og dit for hver eneste hump i veien. Klaus dukket for å unngå å bli truffet av en kjele som den pukkelryggede Hugo hadde brukt til å lage mat i og som nå hadde sklidd ned fra en hylle. Han løftet føttene opp fra gulvet da et dominosett kom seilende forbi – et sett slangemennesket Colette hadde likt å spille med. Og han myste opp i været da en hengekøye begynte å slenge voldsomt rett over hodet på ham. En ambidekstral mann ved navn Kevin hadde pleid å sove i den hengekøyen helt til han sluttet seg til Olafs gjeng sammen med Hugo og Colette, og nå så det nesten ut til at den kunne falle ned når som helst og legge seg som et fangstnett over Beaudelaire-barna.

Det eneste i denne situasjonen som hadde en viss beroligende effekt på Klaus, var søsteren, som stirret rundt i campingvognen med et innbitt og tankefullt uttrykk mens hun kneppet opp skjorten de to søsknene hadde på. Den var en del av forkledningen deres. – Hjelp meg ut av disse misfosterbuksene vi har på, sa Violet. – Det nytter ikke å late som vi er et tohodet menneske lenger, og vi trenger vår fulle førlighet akkurat nå.

På et par sekunder hadde de to Beaudelaire-barna vrikket seg ut av de digre klærne de hadde funnet blant grev Olafs forkledningsutstyr. Så sto de der i sine vanlige klær og prøvde å holde balansen i den ustabile campingvognen. Klaus tok et raskt skritt til siden for å unngå en fallende potteplante, men han kunne ikke la være å smile da han så på søsteren sin. Violet holdt på å binde opp håret med et hårbånd for at det ikke skulle falle ned i øynene på henne, et sikkert tegn på at hun holdt på å pønske ut en oppfinnelse. Violets imponerende tekniske ferdigheter hadde reddet Beaudelairebarnas liv flere ganger enn de kunne telle, og Klaus var sikker på at søsteren kom til å finne opp noe som kunne stoppe campingvognens farefulle ferd.

– Har du tenkt å lage en brems? spurte Klaus.

– Ikke ennå, sa Violet. – En brems sinker hjulene på et kjøretøy, og hjulene på denne campingvognen går for fort for den slags sinking. Nei, jeg skal hekte av disse hengekøyene og bruke dem som bremseskjerm.

– Bremseskjerm? sa Klaus.

– Bremseskjermer er en slags fallskjerm som festes bak på en bil, forklarte Violet fort mens en stumtjener spratt skramlende forbi henne. Hun strakte seg opp mot hengekøyen hun og Klaus hadde sovet i, og fikk fort løsnet den fra veggen. – Racerbilkjørere bruker dem til å stoppe bilen med når løpet er over. Hvis jeg henger disse hengekøyene ut av campingvogndøren, burde vi redusere farten betraktelig.

– Hva kan jeg gjøre? sa Klaus.

– Se inne i kjøkkenskapet til Hugo, sa Violet, – og se om du kan finne et eller annet som er klistrete.

Når noen ber deg gjøre noe uvanlig uten å komme med noen forklaring, er det svært vanskelig å ikke spørre hvorfor, men Klaus hadde for lengst lært seg å stole på søsterens ideer, og fortet seg derfor bort til et stort kjøkkenskap der Hugo hadde hatt alle ingrediensene til maten han laget. Døren til kjøkkenskapet svingte frem og tilbake som om den sloss med et spøkelse, men det meste av innholdet klirret fortsatt rundt omkring der inne. Klaus så på skapet og tenkte på lillesøsteren, som kom lenger og lenger bort fra ham for hvert øyeblikk. Selv om Sunny fortsatt var ganske liten, hadde hun i den senere tid vist interesse for matlaging, og Klaus tenkte på da hun laget sin egen oppskrift på kakao, og da hun hjalp til med å lage en deilig suppe som alle i campingvognen hadde nytt. Klaus holdt skapdøren åpen og kikket inn, og håpet at søsteren hans ville overleve slik at hun kunne få utviklet sine kulinariske ferdigheter.

– Klaus, sa Violet bestemt og hektet ned nok en hengekøye som hun bandt sammen med den første. – Jeg vil ikke mase på deg, men vi må få stoppet denne campingvognen så fort som mulig. Har du funnet noe klistrete?

Klaus blunket og gjenopptok letingen. En keramikkmugge rullet rundt føttene hans mens han lette seg gjennom flasker og glass med ingredienser. – Det er massevis av klistrete ting her, sa han. – Mørk sirup, villhonning, maissirup, vellagret balsamicoeddik, eplemarmelade, jordbærsyltetøy, karamellsaus, lønnesirup, sjokoladesaus, maraskinolikør, vanlig og kaldpresset olivenolje, sitronkrem, tørkede aprikoser, mangochutney, crema di noci, tamarindpasta, sterk sennep, marshmallows, maiskorn, peanøttsmør, hermetiserte druer, saltvannskaramell, boksmelk, gresskarpai-fyll og lim. Jeg vet ikke hvorfor Hugo hadde lim i kjøkkenskapet, men blås i det. Hva vil du ha?

– Alt sammen, sa Violet bestemt. – Finn en måte å blande det på mens jeg knytter sammen disse hengekøyene.

Klaus grep tak i keramikkmuggen på gulvet og begynte å helle ingrediensene oppi den, mens Violet satte seg på gulvet fordi det var lettere å holde balansen på den måten, og knyttet sammen tauendene på hengekøyene. Campingvognen humpet kraftigere og kraftigere, og hver gang den kastet på seg ble Beaudelairebarna litt sjøsyke, som om de var ute på det stormfulle Vemodsvannet igjen for å prøve å redde en av de mange uheldige vergene sine. Men på tross av all uroen rundt dem, kom Violet seg på bena med de sammenbundne hengekøyene i armene. Klaus så på søsteren og rakte henne muggen, som var fylt til randen av tykt, fargerikt slim.

– Når jeg sier «nå», sa Violet, – åpner jeg døren og kaster ut disse hengekøyene. Gå bort i den andre enden av campingvognen, Klaus. Lukk opp det lille vinduet der og hell den blandingen over hjulene. Hvis hengekøyene fungerer som bremseskjermer og den klistrete massen sinker hjulene, burde campingvognen sakke farten såpass at vi klarer oss. Jeg må bare binde disse hengekøyene til dørhåndtaket.

– Bruker du djeveltungen? spurte Klaus.

– Djeveltungeknuten har ikke vært noe heldig valg for oss før i tiden, sa Violet. Hun siktet til flere tidligere taurelaterte eskapader. – Jeg bruker sumaken, en knute jeg har funnet opp selv. Jeg har kalt den opp etter en sanger jeg beundrer. Sånn, den tror jeg holder. Er du klar til å helle blandingen på hjulene?

Klaus gikk bort til vinduet og åpnet det. Den voldsomme, klaprende lyden fra hjulene ble kraftigere, og Beaudelaire-barna stirret et øyeblikk på landskapet som raste forbi. Det var bakkete og lumskt, og det virket som om campingvognen når som helst kunne styrte ned i et hull eller utfor kanten på en av de kantete toppene. – Jeg tror jeg er klar, sa Klaus nølende. – Men Violet, før vi prøver oppfinnelsen din har jeg noe jeg gjerne vil ha sagt.

– Hvis vi ikke prøver nå, sa Violet bryskt, – kommer du aldri til å få sjansen til å fortelle meg noe som helst.

Hun rykket i knuten en gang til og snudde seg tilbake mot Klaus. – Nå! sa hun og slengte opp døren til campingvognen.

Det sies at et rom med utsikt gjør deg avslappet og rolig til sinns, men hvis rommet er en campingvogn som raser ned en bratt og svingete vei, og utsikten er en uhyggelig fjellkjede som suser baklengs vekk fra deg mens kald fjellvind biter deg i ansiktet og kaster støv i øynene dine, blir du ikke det minste avslappet eller rolig til sinns. Du blir tvert imot like skremt og panikkslagen som Beaudelaire-barna ble da Violet åpnet døren. Et øyeblikk klarte de ikke å røre seg, og sto bare stille og kjente campingvognen vippe ukontrollert fra den ene siden til den andre og så opp på Mortisfjellenes merkelige, firkantede topper og hørte skrapingen fra campingvognhjulene der de spratt over steiner og trestubber. Men så ropte Violet: – Nå! en gang til, og dermed satte de to søsknene i gang samtidig. Klaus lente seg ut av vinduet og begynte å helle blandingen av mørk sirup, villhonning, maissirup, vellagret balsamicoeddik, eplemarmelade, jordbærsyltetøy, karamellsaus, lønnesirup, sjokoladesaus, maraskinolikør, vanlig og kaldpresset olivenolje, sitronkrem, tørkede aprikoser, mangochutney, crema di noci, tamarindpasta, sterk sennep, marshmallows, maiskorn, peanøttsmør, hermetiserte druer, saltvannskaramell, boksmelk, gresskarpai-fyll og lim på de hjulene som var nærmest, mens søsteren kastet hengekøyene ut gjennom døren, og hvis du har lest noe om de foreldreløse Beaudelaire-barnas liv og levnet før – hvilket jeg håper du ikke har – så blir du nok ikke overrasket over å lese at oppfinnelsen til Violet fungerte perfekt. Hengekøyene fikk øyeblikkelig tak i luften som raste forbi, og svulmet opp bak campingvognen som enorme tøyballonger. Dette reduserte farten til campingvognen en god del, akkurat som du ville ha løpt mye saktere hvis du hadde noe på slep – en ryggsekk eller en sheriff, for eksempel. Den klistrete blandingen rant ned på hjulene og gjorde at de gikk rundt med mindre rasende fart, akkurat som du ville ha løpt med langt mindre rasende fart hvis du løp i kvikksand eller gjennom en lasagne. Campingvognen satte ned farten, og hjulene spant mindre ukontrollert, og et par sekunder senere beveget Beaudelaire-barna seg nedover i et langt mer behagelig tempo.

– Det virker! ropte Klaus.

– Dette er ikke over ennå, sa Violet og gikk bort til et lite bord som hadde veltet i kaoset. Da Beaudelairebarna bodde på Talismania-tivoliet, hadde bordet vært kjekt å ha fordi de kunne sitte rundt det og legge planer, men her oppe i Mortisfjellene kom det til å være kjekt å ha av en annen grunn. Violet slepte bordet bort til den åpne døren. – Nå som hjulene ikke går så fort, kan vi bruke dette som brems, sa hun.

Klaus dunket den siste slumpen av blandingen ut av muggen og snudde seg mot søsteren. – Hvordan da? spurte han, men Violet var allerede i gang med å vise ham det. Hun la seg fort ned på gulvet og holdt bordet i bena og lot det henge ut av campingvognen slik at det ble slept bortover bakken. Straks hørte de en høy, skrapende lyd, og så begynte bordet å riste voldsomt i hendene til Violet. Men hun holdt godt tak i den og tvang bordet til å skrape mot den steinete bakken, og campingvognen beveget seg enda saktere. Den slengte ikke så kraftig fra side til side lenger, og de tivoliansattes nedfalne eiendeler sluttet å skramle mot hverandre, og så med et siste hvin sluttet hjulene helt å gå rundt, og alt sto stille. Violet lente seg ut av døren, stakk bordet foran et av hjulene slik at det ikke skulle begynne å gå rundt igjen, og reiste seg og så på broren sin.

– Vi greide det, sa Violet.

– Du greide det, sa Klaus. – Hele planen var din idé.

– Han satte muggen på gulvet og tørket hendene sine på et håndkle som hadde falt ned.

– Ikke sett fra deg muggen, sa Violet og studerte kaoset inne i campingvognen. – Vi bør samle sammen så mange nyttige gjenstander som mulig. Vi må få denne campingvognen til å gå opp bakken igjen hvis vi skal klare å redde Sunny.

– Og komme oss til hovedkvarteret, la Klaus til. – Grev Olaf har det kartet vi fant, men jeg husker at hovedkvarteret ligger på Vindenes møte-sletten, like ved der Bråbrattbekken begynner. Det er nok veldig kaldt der.

– Det er i hvert fall nok av klær her, sa Violet og så seg rundt. – Vi tar alt vi orker med ut og sorterer det der.

Klaus nikket enig. Så tok han opp muggen igjen og grep tak i en bunke klesplagg som hadde havnet i en haug oppå et lite speil som tilhørte Colette. Han vaklet under vekten av alle tingene ut av campingvognen i hælene på søsteren, som bar på en diger brødkniv, tre tunge frakker og en ukulele som Hugo hadde pleid å spille på om ettermiddagen hvis det var rolig på tivoliet. Det knaket i gulvbordene i campingvognen da Beaudelaire-barna trådte ut i det tåkete, øde landskapet og oppdaget hvor heldige de hadde vært.

Campingvognen hadde stoppet helt ytterst på kanten av en av fjellkjedens rare, firkantede fjelltopper. Mortisfjellene så ut som en trapp man kunne gå oppover inn i skyene på eller ned i en tykk, grå tåkedis, og hvis campingvognen hadde fortsatt i samme retning, ville de to Beaudelaire-barna ha vippet over kanten og falt gjennom tåken og ned på det neste trappetrinnet langt, langt nedenfor. Men på den ene siden av campingvognen så barna Bråbrattbekken. Den hadde en merkelig gråsvart farge og strømmet sakte og rolig nedover som en elv av spillolje. Hadde campingvognen vinglet over til den siden, hadde barna blitt kastet ut i det mørke, grumsete vannet.

– Det ser ut som om bremsen virket i siste sekund, sa Violet lavt. – Uansett hvilken retning campingvognen hadde tatt, ville det vært ute med oss.

Klaus nikket og studerte det ulendte terrenget. – Det kommer til å bli vanskelig å styre campingvognen vekk herfra, sa Klaus. – Du må finne opp en eller annen måte å styre den på.

– Og en eller annen slags motor, sa Violet. – Det kommer til å ta litt tid.

– Vi har ikke noe tid å miste, sa Klaus. – Hvis vi ikke skynder oss, kommer grev Olaf til å være så langt unna at vi aldri vil finne Sunny.

– Finne Sunny skal vi, sa Violet bestemt og la fra seg tingene hun hadde i armene. – Kom, så går vi inn i campingvognen og ser etter …

Men før Violet rakk å si hva de skulle se etter, ble hun avbrutt av en ubehagelig knasing. Det virket som om campingvognen stønnet, og så begynte den sakte å trille mot kanten av stupet. Beaudelaire-barna så ned og oppdaget at hjulene hadde knust det lille bordet, så nå var det ingenting som kunne hindre campingvognen i å trille igjen. Sakte og klossete sjanglet den mot kanten av stupet med hengekøyene på slep. Klaus bøyde seg ned for å ta tak i en av hengekøyene, men Violet stoppet ham.

– Den er for tung, sa hun. – Vi greier ikke å stoppe den.

– Vi kan ikke la den falle utfor stupet! ropte Klaus.

– Vi hadde blitt trukket utfor selv også, sa Violet.

Klaus visste at søsteren hadde rett, men hadde likevel lyst til å gripe tak i bremseskjermen som Violet hadde konstruert. Når du står overfor en situasjon du ikke kan kontrollere, er det vanskelig å innrømme at det ikke finnes noe du kan gjøre, og det var vanskelig for Beaudelaire-barna bare å stå der og se campingvognen trille utfor kanten av stupet. De hørte et siste knirk idet bakhjulene støtte mot en jordhaug, og så forsvant campingvognen i total stillhet. Beaudelaire-barna tok noen skritt fremover og kikket over kanten på stupet, men det var så tåkete at campingvognen ikke var annet enn et spøkelsesaktig rektangel som ble mindre og mindre og til slutt forsvant fullstendig.

– Hvorfor kommer det ikke noe smell? spurte Klaus.

– Bremseskjermen gjør at den ikke faller så fort, sa Violet. – Men det kommer nok snart.

Søsknene ventet, og etter en stund hørte de et dempet krasj! der nedefra idet campingvognen traff bakken. Barna kunne ikke se noe som helst på grunn av tåken, men de visste at campingvognen og alt i den var forsvunnet for alltid – og jeg har da heller aldri klart å finne noen rester etter den, selv etter å ha lett i dette området i månedsvis uten annet enn en lanterne og en rimeordbok til selskap. Selv etter å ha kjempet med aggressive snømygg i talløse netter og bedt om at batteriene ikke skulle gå tomme, kan det se ut til at mitt lodd i livet er at noen av mine spørsmål for alltid vil stå ubesvarte.

Skjebnen er som en rar, upopulær restaurant – full av merkelige kelnere som serverer deg ting du aldri har bedt om og heller ikke alltid liker så godt. Da Beaudelaire-barna var veldig små, antok de at deres skjebne var å vokse opp lykkelige og fornøyde sammen med foreldrene sine i det store Baudelaire-huset, men nå var både huset og foreldrene borte. Da de gikk på Gravlund Grunnskole, trodde de at deres skjebne var å bli uteksaminert derfra sammen med sine venner Quagmirebarna, men de hadde ikke sett noe til skolen eller de to trillingene på svært lenge. Og for bare noen sekunder siden hadde det sett ut som om Violets og Klaus’ skjebne var å falle ned en skrent eller ut i en bekk, men i stedet var de nå i god behold, men langt fra søsteren sin og uten noe kjøretøy til å hjelpe seg i letingen etter henne.

Violet og Klaus søkte sammen og kjente den iskalde vinden fra Mortisfjellene feie over den mindre beferdede vei, og fikk gåsehud. De stirret på den mørke, trege Bråbrattbekken, og de så ned over skrenten på tåken, og deretter så de på hverandre og skalv. Ikke bare på grunn av de skjebnens luner de hadde unngått, men også de skjebnens luner som ventet dem.