Den onde greven
Tolvte bok

DEN TOLVTE TRUSSEL

Av Lemony Snicket

Oversatt av Tor Edvin Dahl

Den onde greven
Tolvte bok

DEN TOLVTE TRUSSEL

Av Lemony Snicket

Oversatt av Tor Edvin Dahl

Til Beatrice –

min kjærlighets brann vil aldri slukkes,

slik ditt hus heller ikke ble det.

1

Det finnes mennesker som har ment at verden kan sammenlignes med en stille dam, og at hver gang et menneske gjør noe som helst, er det som om en stein blir kastet ut i dammen og bølgene sprer seg i sirkler lenger og lenger utover, helt til hele verden er blitt forandret av denne veldig lille handlingen. Hvis det er sant, er denne boken du nå leser helt perfekt til å kastes ut i en dam. Bølgene vil spre seg utover overflaten og verden vil bli forandret til et bedre sted der det er én forferdelig historie mindre å lese og én hemmelighet til som ligger gjemt på bunnen av dammen, der folk flest ikke vil finne på å lete etter den. Den miserable historien om Baudelaire-barna vil ligge trygt forvart i det grumsete mørket dypt nede i dammen, og du vil bli et lykkeligere menneske, spart for å måtte lese den grufulle historien jeg har skrevet. I stedet kan du stirre på skumtoppene som sprer seg utover hele verden.

Baudelaire-barna selv ville kanskje mer enn gjerne ha hoppet ut i en dam, hadde de visst hva slags opplevelser som lå foran dem, der de satt i baksetet på en drosje kjørt av en kvinne de knapt visste hvem var. Bilen snodde seg gjennom bygatene der de foreldreløse barna en gang hadde bodd. Violet, Klaus og Sunny Baudelaire stirret ut av vinduene i bilen og undret seg over hvor lite byen hadde forandret seg siden en brann ødela hjemmet deres, drepte foreldrene deres og skapte bølger i Baudelaire-barnas liv, bølger så store at de sannsynligvis aldri helt vil falle til ro. Da drosjen svingte rundt et hjørne, så Violet markedet der hun og søsknene hennes hadde kjøpt råvarene til de middagene de laget for grev Olaf, den beryktede skurken som var blitt vergen deres etter brannen. Selv så lenge etterpå, i en tid preget av Olafs mange planer for hvordan han skulle sikre seg den enorme formuen Baudelaire-foreldrene hadde etterlatt seg, så markedet ikke annerledes ut enn det hadde gjort den dagen Justitiarius Strauss, en vennlig nabo og dommer i høyesterett, først hadde tatt dem med dit. Høyt over markedet så de den enorme, skinnende bygningen som Klaus kjente igjen, det var Svarte aveny 667, der Baudelaire-barna hadde tilbrakt en tid sammen med sine verger Jerome og Esmé Squalor i en kjempestor toppleilighet. Det forekom den mellomste av Baudelaire-barna at bygningen ikke hadde forandret seg det minste siden søsknene hadde oppdaget Esmés forræderiske og romantiske forhold til grev Olaf. Og Sunny Baudelaire, som fortsatt var liten nok til at hun ikke kunne se så veldig mye av det som var på den andre siden av vinduet, hørte smellene fra et kumlokk da drosjen kjørte over det, og husket den underjordiske gangen hun og søsknene hennes hadde oppdaget, og som førte fra Svarte aveny 667 til de forbrente ruinene av deres eget hjem. I likhet med markedet og toppleiligheten var det heller ikke noen forandringer å spore hva denne gangen angikk, på tross av at Baudelaire-barna hadde oppdaget en hemmelig organisasjon som var kjent som V.M.S., og som barna trodde hadde laget mange slike hemmelige ganger. Hvert eneste mysterium Baudelaire-barna oppklarte, førte bare til at de oppdaget nye mysterier, det ene bak det andre. Det var som om søsknene dykket dypere og dypere ned i dammen, mens byen lå helt rolig på overflaten og ikke visste noe som helst om alle de ulykkelige hendelsene i de foreldreløse barnas liv. Selv nå da de vendte tilbake til den byen som en gang hadde vært deres hjem, hadde Baudelaire-barna bare løst noen få av de mysteriene som lå som tunge skygger over dem. De visste ikke hvor de skulle, for eksempel, og de visste nesten ingenting om den kvinnen som kjørte bilen, bortsett da fra navnet hennes.

– Dere Baudelaire-barna har sikkert tusenvis av spørsmål, sa Kit Snicket mens hun dreide fort på rattet. Hun hadde hvite hansker på seg. Violet, som selv var ganske hendig – et uttrykk som i denne sammenhengen betyr «ganske flink til å finne opp mekaniske innretninger» – beundret det murrende maskineriet gjemt under panseret da drosjen svingte skarpt gjennom en stor metallport og fortsatte bortover en svingete, smal gate med busker og kratt på begge sider. – Jeg skulle ønske vi hadde mer tid til å prate sammen, men det er allerede tirsdag. Det betyr at dere knapt får tid til å spise den viktige lunsjen deres før dere ifører dere portierforkledningene deres og begynner deres observasjoner som flanører.

– Portier? spurte Violet.

– Flanører? spurte Klaus.

– Lunsj? spurte Sunny.

Kit smilte og manøvrerte drosjen gjennom nok en skarp sving. To poesibøker skled ned fra passasjersetet og havnet på gulvet – Hvalrossen og Snekker’n og andre dikt av Lewis Carroll, og Det golde landet av T.S. Eliot. Baudelaire-barna hadde for ikke så lenge siden mottatt en melding i kode og brukt Carrolls og Eliots poesi til å tyde den. Det ledet dem til møtet med Kit Snicket på Saltstranden, og nå fikk de en følelse av at Kit fortsatt snakket i gåter. – En berømt mann sa en gang at selv om rettferdigheten blir midlertidig bekjempet, er den likevel sterkere enn den triumferende ondskap. Skjønner dere hva det betyr?

Violet og Sunny vendte seg mot broren sin, som var familiens litteraturekspert. Klaus Baudelaire hadde lest så mange bøker at han i praksis var et vandrende bibliotek, og hadde for ikke lenge siden begynt å notere ned viktige og interessante fakta i en mørkeblå notisbok. – Jeg tror det, sa den mellomste av Baudelaire-barna. – Han mener at gode mennesker er sterkere enn onde mennesker, selv om det ofte kan se ut som om det er de onde som vinner. Er han medlem av V.M.S.?

– Det kan man for så vidt si, sa Kit. – Det er i hvert fall ingen tvil om at hans utsagn passer til vår nåværende situasjon. Som dere vet, ble vår organisasjon splittet for en tid tilbake, noe som skapte stor bitterhet på begge sider.

– Skismaet, sa Baudelaire-barna.

– Det stemmer, sukket Kit. – Skismaet. V.M.S. var en gang en gruppe frivillige som prøvde å slukke branner – både i bokstavelig og billedlig forstand. Men nå er de blitt to grupper som ser på hverandre med stort fiendskap. Noen av oss fortsetter å slukke branner, men andre har beskjeftiget seg med langt mindre edle aktiviteter.

– Olaf, sa Sunny. Den yngste av Baudelaire-barnas språklige ferdigheter var fortsatt under utvikling, men alle i drosjen visste hva Sunny mente da hun mumlet navnet til den beryktede skurken.

– Grev Olaf er en av våre fiender, sa Kit, kikket i speilet og rynket pannen. – Men det er mange, mange andre som er like onde eller kanskje enda verre. Hvis jeg ikke tar mye feil, har dere møtt to av dem i fjellene – en mann med skjegg men ikke noe hår, og en kvinne med hår men ikke noe skjegg. Det finnes andre også, utstyrt med alskens hårfrisyrer og ansiktsarrangementer. For lenge siden var det mulig å gjenkjenne V.M.S.-medlemmene på tatoveringene på anklene deres. Men nå er det så mange onde mennesker, at det er umulig å holde oversikt over alle våre fiender. Samtidig holder de oss stadig under oppsikt. Faktisk kan det se ut til at vi har noen fiender rett bak oss akkurat nå. Baudelaire-barna snudde seg og så ut av bakvinduet, og fikk øye på en annen drosje som fulgte etter dem på god avstand. I likhet med vinduene i bilen til Kit Snicket, var vinduene også i denne drosjen sotet, så barna kunne ikke se noe gjennom det mørklagte glasset.

– Hvorfor tror du det er fiender i den drosjen? spurte Violet.

– En drosje vil plukke opp alle som gir tegn til den, sa Kit. – Det er utallige onde mennesker i denne verden, følgelig vil en drosje før eller senere bli plukket opp av en ond person.

– Eller en som er edel, påpekte Klaus. – Foreldrene våre tok en drosje til operaen en kveld deres egen bil ikke ville starte.

– Jeg husker den kvelden meget godt, svarte Kit med et svakt smil. – Det dreide seg om La Forza del Destino, og din mor hadde på seg et rødt sjal med lange fjær langs kantene. I pausen ble jeg med dem bort til baren og ga dem en eske forgiftede piler før Esmé greide å stoppe meg. Det var vanskelig, men som en av mine kamerater gjerne sier: «Aldri å bli skremt av noen vanskelighet, bevare sitt mot når alle andre har mistet det, ikke la seg besmitte av intriger og gi avkall på egen vinning når målet er nådd – hvem kan si at det ikke er storhet?» Og når vi nå engang snakker om storhet, hold dere fast. Vi kan ikke la en potensiell fiende forfølge oss til vår viktige lunsj.

Når noen sier at det går helt rundt for dem, er det et uttrykk som vanligvis betyr at de er ganske forvirret. Baudelaire-barna hadde god grunn til å bruke dette uttrykket på denne måten, etter å ha fått den kortfattede redegjørelsen for en splittet hemmelig organisasjons mange vanskeligheter, etterfulgt av sitater fra diverse historiske personer om temaet ondskap, samtidig med at den som ga dem redegjørelsen førte en drosje i full fart mot et mystisk, ubeskrevet mål. Men en sjelden gang kan uttrykket «gå helt rundt for en» bli bokstavelig sant, og da Kit sa ordet «lunsj», hendte akkurat dette. Hun holdt rattet med bestemte, behanskede hender og svingte så brått at drosjen snurret vekk fra veien. Det gikk helt rundt for barna fordi det gikk helt rundt for drosjen der den svingte rundt i det tette, grønne buskaset langs veikanten. Selv om drosjen traff flere av buskene, fortsatte den å snurre rundt, slik at søsknene noen få sekunder ikke så annet enn en masse grønt og ikke hørte annet enn grener som ble knekt på begge sider av bilen, begge deler noe som gjorde dem meget glade for at de hadde husket å feste setebeltene. Brått sluttet det å gå rundt for Baudelaire-barna, og nå så de at de befant seg skjelvne men uskadde i en skråning på den andre siden av alt buskaset. Drosjen hadde stoppet. Kit slo av motoren og sukket dypt mens hun lente hodet mot rattet.

– Jeg burde sannsynligvis ikke gjort dette i min tilstand, sa hun.

– Tilstand? spurte Sunny.

Kit hevet hodet og snudde seg for å se rett på Baudelaire-barna for første gang etter at de hadde satt seg inn i bilen. Hun hadde et vennlig ansikt, men pannen var full av bekymringsrynker og det så ut som om hun ikke hadde sovet på ganske lenge. Håret hennes var langt og rotete og hun hadde stukket to blyanter inn i det på to forskjellige steder. Hun hadde på seg en meget elegant, svart kåpe som var kneppet igjen helt opp til haken, og i kåpeslaget var det festet en blomst som hadde sett bedre dager, et uttrykk som i denne sammenhengen betyr at den «hadde mistet de fleste av kronbladene og hang sørgmodig med hodet». Hvis Baudelaire-barna var blitt bedt om å gjette på hva slags tilstand Kit befant seg i, ville de sagt at hun så ut som en kvinne som hadde vært utsatt for mange vanskeligheter, og Baudelaire-barna spurte seg selv om alle deres vanskeligheter var like lette å avlese på deres ansikter og klær. – Jeg er forvirret, sa Kit og brukte et ord som i vår sammenheng betyr «trist og oppskaket». Hun åpnet bildøren og sukket nok en gang. – Det er det jeg mener med min tilstand. Jeg er forvirret og svanger.

Hun løsnet sikkerhetsbeltet og gikk ut av bilen, og Baudelaire-barna så at hun hadde snakket sant. Under kåpen hadde magen fått en meget svak men godt synlig kurve, noe som alltid skjer når kvinner venter barn. Når en kvinne er i en slik tilstand, er det best å unngå stress, et ord som i denne sammenhengen betyr «fysiske påkjenninger som kan sette enten kvinnen eller hennes kommende barn i fare». Violet og Klaus husket godt da moren deres var svanger med Sunny. Hun hadde tilbrakt mye tid i den største sofaen i biblioteket til Baudelaire-familien, mens faren deres hadde hentet saft og ristede brødskiver med pumpernikkel, hvis han da ikke flyttet på putene hun lente seg mot, slik at hun skulle sitte bedre. Fra tid til annen spilte han en av morens yndlingsmelodier på grammofonen, og da reiste hun seg fra sofaen og danset klønete mens hun holdt rundt den voksende magen sin og skar ansikter til Violet og Klaus som kikket på henne i døråpningen, men det meste av tiden mens hun var svanger med det tredje Baudelaire-barnet, satt hun bare stille og taus og hvilte. Baudelaire-barna var ganske sikre på at moren aldri hadde snurret rundt i en drosje gjennom buskaset under svangerskapet, og syntes det var beklagelig at Kit Snickets tilstand ikke hadde beskyttet henne mot denne typen påkjenninger.

– Ta med dere alle tingene deres, Baudelaire-barn, sa Kit, – og hvis dere ikke har noe imot det, må jeg be dere bære mine ting også – det er bare noen bøker og papirer som ligger her i forsetet. Man bør aldri legge igjen eiendelene sine i en drosje, for du kan aldri være sikker på når du ser dem igjen. Vær raske, er dere snille. Fiendene våre kan meget vel tenkes å ville snu drosjen og lete etter oss.

Kit snudde seg vekk fra Baudelaire-barna og begynte å gå raskt nedover den skrånende, gresskledde bakken, mens Baudelaire-barna så forvirret på hverandre.

– Da vi kom til Saltstranden, sa Violet, – og så at det sto en drosje og ventet på oss, akkurat slik det sto i meldingen vi hadde fått, trodde jeg at vi endelig skulle få svar på alle spørsmålene våre. Men nå har jeg flere spørsmål enn noen gang.

– Det samme her, sa Klaus. – Hva er det Kit Snicket vil oss?

– Og hva mente hun med portierforkledningene? sa Violet.

– Hva mente hun med observasjoner som flanører? spurte Klaus.

– Hvor er Quigley Quagmire? spurte Violet, og refererte til en ung mann som den eldste av Baudelaire-barna var spesielt glad i, og som var den som hadde sendt den kodede meldingen til de tre barna.

– Pålitelig? sa Sunny lavt, og dette var det viktigste av alle spørsmålene. Med «pålitelig» mente den yngste av Baudelaire-barna noe i retning av «Er virkelig Kit Snicket et pålitelig menneske, og bør vi følge etter henne?» Dette er et meget vrient spørsmål å stille om et annet menneske. Hvordan kan man bestemme seg for at man skal stole på en person? Det er som å bestemme seg for hvorvidt man skal klatre i et tre eller ikke, for på den ene siden kan du få en fabelaktig utsikt når du kommer opp på den høyeste av grenene, mens du på den annen side kan få masse sevje på deg. Dette er faktisk noe av grunnen til at mange mennesker velger å være alene og holde seg innendørs, for på denne måten unngår de også å få flis i fingrene. Baudelaire-barna visste ikke veldig mye om Kit Snicket, og derfor var det vanskelig for dem å vite hva slags framtid de ville få dersom de fulgte etter henne nedover den gresskledde skråningen mot det mystiske målet hun hadde omtalt.

– På den meget korte tiden vi har kjent henne, sa Violet, – har Kit Snicket greid å kjøre drosjen gjennom en masse busker. Vanligvis ville jeg ikke stole særlig meget på noen som gjør slikt, men …

– Plakaten, sa Klaus, da søsteren sluttet å snakke. – Jeg husker den, jeg også. Mor sa at hun hadde kjøpt den under pausen. Hun sa at det aldri hadde vært så interessant i operaen, og at hun aldri ville glemme den forestillingen.

– Plakaten hadde bilde av et gevær, husket Violet, – og det kom røyk ut av munningen. Den formet seg til tittelen på forestillingen.

Sunny nikket. – La Forza del Destino, sa hun.

De tre barna stirret bortover den gresskledde skråningen. Kit Snicket hadde allerede kommet ganske langt, og hun hadde ikke snudd seg for å se om barna kom etter henne. Uten et ord mer samlet barna sammen sakene til Kit i forsetet – de to diktbøkene de hadde lagt merke til tidligere, og en pappmappe full av papirer. Deretter snudde de seg og begynte å gå nedover skråningen. På den andre siden av hekken hørte de en svak lyd, men barna kunne ikke si om det var drosjen som hadde snudd eller om det bare var vinden som raslet i buskene.

«La forza del destino» er et italiensk uttrykk som betyr «skjebnens makt», og «skjebnen» er et ord som har en ten-dens til å skape debatt blant dem som bruker det. Noen mennesker mener at skjebnen er noe du ikke kan flykte fra, som for eksempel døden eller en ostekake som har blitt tørr, begge noe som vil dukke opp i livene våre før eller senere. Andre mennesker mener at skjebnen er et spesielt øyeblikk i livet, som for eksempel det tidspunktet der man blir voksen, eller det sekundet der det blir nødvendig å lage et gjemmested av sofaputene. Atter andre mener at skjebnen er en usynlig kraft på linje med tyngdekraften eller frykten for papirklipp, noe som forfølger alle mennesker gjennom hele livet enten de gir seg i kast med et mystisk oppdrag, gjør en forræderisk handling eller bestemmer at den boken de har begynt å lese er for grusom til at de orker å lese den til ende. I operaen La Forza del Destino er det en rekke personer som diskuterer, forelsker seg, gifter seg i hemmelighet, flykter til et kloster, går i krigen, erklærer at de vil ta hevn, gir seg i kast med en duell, slipper et skytevåpen ned på gulvet der det går av ved et uhell og dreper noen på en måte som er uhyggelig likt det som vil skje i kapittel ni i den boken du nå holder i hendene; og hele tiden prøver de å finne ut om alle disse vanskelighetene er et resultat av skjebnen. De grubler og grubler over alle farene de må igjennom, og når teppet til slutt går ned, er ikke engang publikum sikre på hva alle disse uheldige omstendighetene kan bety. De foreldreløse Baudelaire-barna visste ingenting om de farene som lå foran dem, der de fulgte etter Kit Snicket bortover skråningen, men de spurte seg selv – slik jeg også har spurt meg selv når det gjelder den skjebnesvangre aftenen for så lenge siden da jeg skyndte meg til operahuset før en viss kvinne kunne oppdage meg – om det var skjebnens makt som ledet dem videre gjennom historien deres, eller om det var noe enda mer mystisk, enda farligere og enda mer uhellsvangert.