Den onde greven
Trettende bok

SLUTTEN

Av Lemony Snicket

Oversatt av Tor Edvin Dahl

Den onde greven
Trettende bok

SLUTTEN

Av Lemony Snicket

Oversatt av Tor Edvin Dahl

Til Beatrice –

jeg glødet, du døde.

Verden ble øde.

1

Hvis du noen gang har skrelt en løk, vet du at det første tynne, papirlignende laget skjuler nok et tynt, papirlignende lag, og at det laget skjuler enda et lag og enda ett, og før du vet ordet av det har du hundrevis av lag strødd utover kjøkkenbordet og tusenvis av tårer har rent nedover kinnene dine og du angrer på at du begynte å skrelle løken. Du ønsker at du hadde latt løken være, slik at den kunne visnet vekk på kjøkkenhylla mens du levde ditt eget liv, selv om det ville bety at du aldri mer ville få oppleve den mangfoldige og overveldende smaken av denne merkverdige og bitre grønnsaken.

Slik er det med historien om Baudelaire-barna også, den ligner en løk, og hvis du insisterer på å lese alle de tynne papirlagene i serien Den onde greven, vil din eneste belønning være 170 kapitler med elendighet og utallige tårer nedover kinnene. Selv om du har lest de første tolv bindene i Baudelaire-barnas historie, er det ikke for sent å slutte å skrelle vekk lagene og sette denne boken tilbake i hyllen der den kan visne vekk, mens du selv leser noe mindre komplisert og overveldende. Slutten på den ulykksalige krøniken er akkurat som den forferdelige begynnelsen, for hver eneste ulykke vil bli etterfulgt av en annen og enda én og enda én, og bare de som tåler denne merkelige og bitre beretningen bør trenge seg lenger inn i Baudelaire–løken. Jeg er lei for å måtte fortelle deg dette, men det er slik det er.

Baudelaire-barna ville vært veldig glade for å se en løk, dersom en slik hadde kommet duppende forbi der de seilte over det øde og enorme havet i en båt på størrelse med en stor seng, men ikke på langt nær så komfortabel. Hadde denne grønnsaken dukket opp, ville Violet, den eldste av Baudelaire-barna, bundet opp håret sitt med et hårbånd for at håret ikke skulle falle ned i øynene, hvoretter hun meget raskt ville oppfunnet en innretning som kunne få løken opp av vannet. Klaus, den midterste av søsknene og den eneste gutten, ville husket nyttige opplysninger fra en av de mange tusen bøkene han hadde lest, og blitt i stand til å fastslå hva slags løk det var og hvorvidt den var spiselig. Og Sunny, som bare så vidt var over spedbarnsstadiet, ville kuttet løken opp i bitte små biter med de usedvanlig skarpe tennene sine, og deretter brukt sine nylig ervervede kokeferdigheter til å forvandle den enkle løken til noe som ville smake meget godt. Den eldste av Baudelaire-barna kunne uten vanskeligheter forestille seg at søsteren deres erklærte: – Delimato! – hvilket var ordet hun brukte for å fortelle at maten var servert.

Men de tre barna hadde ikke sett noen løk. De hadde ikke sett noe særlig i det hele tatt på sjøreisen sin, en reise som hadde begynt da Baudelaire-barna hadde dyttet den store trebåten ned fra taket på Hotell Høydepunktet for å flykte fra brannen som hadde spredt seg til hele hotellet. De flyktet i tillegg fra myndighetene, som ønsket å arrestere barna for mordbrann og drap. Vinden og tidevannet hadde meget hurtig ført båten vekk fra det brennende hotellet, og ved solnedgang var hotellet og de andre bygningene i byen bare en fjern, utydelig dis. Og nå, morgenen etterpå, hadde Baudelaire-barna ikke sett annet enn den rolige havoverflaten og den grå himmelen. Været minnet dem om den dagen på Saltstranden da Baudelaire-barna fikk vite at de hadde mistet foreldrene sine og hjemmet sitt i en forferdelig brann; og barna satt ganske lenge tause og tenkte på den forferdelige dagen og alle de forferdelige dagene som hadde etterfulgt den. Det ville nesten vært noe fredfullt over det å sitte i en drivende båt og tenke over livet, hadde det ikke vært for at Baudelaire-barna hadde en meget ubehagelig reisefelle.

Reisefellens navn var grev Olaf, og det hadde vært de foreldreløse Baudelaire-barnas ulykkelige skjebne å måtte være sammen med denne avskyelige mannen helt siden de ble foreldreløse og han ble vergen deres. Olaf hadde pønsket ut den ene onde planen etter den andre i håp om å kunne sette klørne i den enorme formuen foreldrene til Baudelaire-barna hadde etterlatt seg, og selv om alle planene hadde mislyktes, virket det som om noe av skurkens ondskap hadde smittet av på barna, og nå befant Olaf og Baudelaire-barna seg i samme båt. Både barna og greven var ansvarlige for grufulle forbrytelser, og i det minste én av de foreldreløse Baudelaire-barna hadde anstendighet nok til å tenke at det var helt forferdelig, mens grev Olaf ikke hadde gjort annet de siste dagene enn å skryte av forbrytelsene sine.

– Jeg har triumfert! repeterte grev Olaf, et ord som i denne sammenhengen betyr «erklærte for n’te gang». Han sto stolt foran i båten og lente seg mot en utskjæring som forestilte en blekksprut som angrep en mann i dykkerdrakt. Denne utskjæringen var båtens gallionsfigur. – Dere foreldreløse stakkarer trodde dere kunne unnslippe meg, men endelig er dere i mine klør!

– Sant nok, Olaf, sa Violet oppgitt. Den eldste av Baudelaire-barna orket ikke å påpeke at de var helt alene midt ute på havet, og at det derfor ville vært like korrekt å si at Olaf var i Baudelaire-barnas klør som at de var i hans. Hun sukket, stirret oppover masten der det hang et istykkerrevet seil slapt ned i det vindstille været. Violet hadde en stund forsøkt å finne opp noe som kunne få båten til å bevege seg selv om det ikke var noe vind, men de eneste mekaniske tingene om bord var et par kjempestore stekespader fra solbadsalongen på toppen av Hotell Høydepunktet. Barna hadde brukt disse spadene som årer, men det hadde vært tungt å ro, særlig når reisefellen deres var altfor opptatt av å skryte til å ville hjelpe dem, og Violet prøvde å finne ut noe som kunne få båten til å bevege seg raskere.

– Jeg har brent ned Hotell Høydepunktet, ropte Olaf og veivet dramatisk med armene, – og ødelagt V.M.S. en gang for alle!

– Det påstår du, mumlet Klaus uten å se opp fra notatboken sin. Han hadde holdt på ganske lenge å skrive ned alt det som skjedde med Baudelaire-barna i denne mørkeblå notatboken, inkludert det faktum at det var Baudelaire-barna, og ikke Olaf, som hadde satt fyr på Hotell Høydepunktet. V.M.S. var en hemmelig organisasjon Baudelaire-barna hadde fått høre om på reisene sine, og så vidt den mellomste av Baudelaire-barna visste, hadde den ikke blitt ødelagt – i hvert fall ikke fullstendig – selv om det hadde vært ikke så få V.M.S.-agenter på det hotellet som hadde tatt fyr. Akkurat nå studerte Klaus det han hadde skrevet ned om V.M.S. og skismaet, som var en enorm konflikt der alle medlemmene var innblandet og som hadde noe å gjøre med en sukkerkopp. Den mellomste av Baudelaire-barna visste ikke hva sukkerkoppen inneholdt, og heller ikke visste han hvor en av organisasjonens tapreste agenter, en kvinne ved navn Kit Snicket, befant seg. Barna hadde møtt Kit en eneste gang før hun selv seilte ut på havet i håp om å treffe Quagmire–trillingene, de tre vennene Baudelaire-barna ikke hadde sett på ganske lenge, og som fartet omkring i et selvdrivende varmluftsreisehjem. Klaus håpet at det han hadde skrevet ned i notatboken sin, ville hjelpe ham å skjønne nøyaktig hvor de var, bare han studerte innholdet lenge nok.

– Og endelig er Baudelaire–formuen min! kaklet Olaf. – Endelig er jeg en enormt rik mann, hvilket betyr at nå må alle gjøre som jeg sier!

– Bønner, sa Sunny. Den yngste av Baudelaire-barna var ikke lenger noe spedbarn, men hun snakket fortsatt nokså underlig, og når hun sa «bønner», mente hun noe i retning av at det som kom ut av munnen på grev Olaf var det rene tøv, siden Baudelaire-formuen ikke var å finne i den store trebåten, og derfor ikke kunne sies å tilhøre noen for øyeblikket. Men når Sunny sa «bønner» mente hun også «bønner». En av de få tingene barna hadde funnet om bord var en diger leirkrukke med gummiforsegling. Den var stukket vekk under en av trebenkene. Krukken var ganske støvete og så veldig gammel ut, men forseglingen var intakt, et ord som i denne sammenhengen betyr «ikke brutt, slik at maten som var lagret inni krukken fortsatt var spiselig». Sunny var takknemlig for krukken, siden det ikke var funnet noe annet å spise om bord, men hun kunne ikke la være å ønske at den hadde inneholdt noe annet enn alminnelige, hvite bønner. Det var fullt mulig å lage en rekke delikate retter med hvite bønner – Baudelaire-foreldrene pleide å lage en kald salat med hvite bønner, cherrytomater og frisk basilikum, blandet med lime, olivenolje og kajennepepper, hvilket smakte nydelig når det var varmt – men uten andre ingredienser hadde Sunny bare vært i stand til å servere sine medreisende noen never med en mild, hvit masse som nok holdt dem i live, men som absolutt ikke var noe en ung kokk som henne ville vært stolt av. Mens grev Olaf fortsatte å skryte, stirret den yngste av Baudelaire-barna ned i krukken og lurte på hvordan hun kunne lage noe mer interessant av de hvite bønnene.

– Jeg tror det første jeg vil gjøre, er å kjøpe en flunkende ny bil! sa grev Olaf. – En bil med så kraftig motor at jeg kan kjøre fortere enn fartsgrensen og med en ekstra tykk støtfanger, så jeg kan kjøre på folk uten å få en skramme! Jeg vil kalle bilen Grev Olaf etter meg selv, og hver gang folk hører hviningen fra bremsene mine, vil de si: «Her kommer grev Olaf!» Dere foreldreløse krek, sett kursen mot nærmeste luksusbilforretning!

Baudelaire-barna så på hverandre. Som du sikkert er klar over, er det ikke særlig sannsynlig å finne bilforretninger midt ute på havet, selv om jeg riktignok har hørt om en rickshawselger som hadde en butikk dypt nede i en hule i Det kaspiske hav. Det er fryktelig trettende å reise sammen med noen som ustoppelig kommer med krav, og da særlig krav som er helt umulige, og barna merket at de ikke lenger greide å holde munn, et uttrykk som i vår sammenheng betyr «la være å fortelle grev Olaf hvor dum han var».

– Vi kan ikke sette kursen mot en bilforretning, sa Violet. – Vi kan ikke sette kursen noen steder. Vinden har gitt seg og Klaus og jeg er helt utslitt av all roingen.

– Latskap er ikke noen unnskyldning, knurret Olaf. – Jeg er utmattet av alle planene mine, men klager jeg av den grunn?

– Dessuten, sa Klaus, – aner vi ikke hvor vi befinner oss, og følgelig kan vi ikke vite i hvilken retning vi bør reise.

– Jeg vet hvor vi er, snerret Olaf. – Vi er midt på havet.

– Bønner, sa Sunny.

– Ikke mer av den smakløse grøten! snerret Olaf. – Den er verre enn den salaten foreldrene deres pleide å servere! I det store og hele er dere foreldreløse krekene de verste medhjelperne jeg noen gang har skaffet meg!

– Vi er ikke medhjelperne dine! ropte Violet. – Vi har bare havnet i samme båt!

– Jeg tror du har glemt hvem som er kaptein på denne båten, sa grev Olaf og slo med en skitten knyttneve mot gallionsfiguren. Med den andre hånden snurret han på harpunen sin, et forferdelig våpen med minst én pil som var klar for hans forræderiske bruk. – Hvis dere ikke gjør som jeg sier, vil jeg smadre denne hjelmen, og da vil dere være dødsdømt.

Baudelaire-barna så fortvilet på gallionsfiguren. Inne i hjelmen var det noen få sporer av det medusoide myceliet, en forferdelig sopp som kunne forgifte alle som pustet den inn. Sunny ville omkommet på grunn av denne dødelige giften for ikke så lenge siden, hadde det ikke vært for at Baudelaire-barna greide å finne en wasabi – et japansk krydder – som fortynnet giften.

– Du våger ikke å slippe løs det medusoide myceliet, sa Klaus og håpet at han lød mer sikker enn han egentlig var. – Du vil bli forgiftet like fort som oss.

– Ekvival distribusjon, sa Sunny strengt til skurken.

– Søsteren vår har rett, sa Baudelaire-barna. – Vi er i samme båt, grev Olaf. Vinden har løyet, vi aner ikke hvilken retning vi skal seile i, og vi begynner å mangle mat. Faktisk er det slik at uten noe mål, uten noen mulighet for å bevege oss, og uten ferskvann, vil vi omkomme i løpet av noen få dager.

Grev Olaf stirret på den eldste av Baudelaire-barna og skrittet deretter til den andre enden av båten. – Dere tre får finne ut hvordan vi kommer oss unna, sa han. – Så skal jeg sørge for å bytte navn på denne båten. Jeg vil ikke at min båt skal ha en navneplate der det står Carmelita.

Baudelaire-barna kikket over relingen på båten og oppdaget for første gang navneplaten som var festet til akterenden av båten med tykk teip. På denne navneplaten var det skriblet med en slurvet hånd ordet «Carmelita», noe som sannsynligvis refererte til Carmelita Spats, en ufyselig ung pike som Baudelaire-barna første gang hadde møtt på en forferdelig skole de var blitt tvunget til å gå på, og som senere var blitt mer eller mindre adoptert av grev Olaf og kjæresten hans, Esmé Squalor, som skurken hadde etterlatt på hotellet. Grev Olaf la fra seg harpunen og begynte å fomle med teipen med de skitne fingerneglene sine. Da han hadde fått den vekk, dukket det opp et annet navn. Selv om Baudelaire-barna ikke var spesielt interessert i navnet på den båten som nå var deres hjem, var de takknemlige for at skurken hadde funnet noe annet å beskjeftige seg med, slik at de fikk noen minutter for seg selv der de kunne snakke sammen.

– Hva skal vi gjøre? hvisket Baudelaire-barna til søsknene sine. – Tror du at du kan fange noen fisker vi kan spise, Sunny?

Den yngste av Baudelaire-barna ristet på hodet. – Ikke agn, sa hun, – og ikke garn. Dykking?

– Jeg tror ikke det, sa Klaus. – Det er ikke noe lurt å dykke her uten skikkelig utstyr. Du kan komme til å møte ganske mange uhyggelige ting.

Baudelaire-barna gyste og tenkte på noe av alt det de hadde møtt mens de befant seg om bord i ubåten Queequeg. Alt barna hadde sett på radarskjermen var en merkelig form som lignet på et spørsmålstegn, men kapteinen på ubåten hadde fortalt dem at det var noe enda verre enn selveste Olaf. – Klaus har rett, sa Violet. – Du bør ikke dykke her. Klaus, er det noe i notatene dine som kan føre oss til de andre?

Klaus lukket notatboken sin og ristet på hodet. – Jeg er redd for at svaret er nei, sa han. – Kit sa at hun ville ta kontakt med kaptein Widdershins, og at de skulle møtes i en viss tangklase, men selv om vi hadde visst nøyaktig hvilken klase hun mente, ville vi ikke visst hvordan vi skulle komme oss dit uten skikkelig navigasjonsutstyr.

– Jeg kan muligens lage et slags kompass, sa Violet. – Det eneste jeg trenger er et stykke magnetisert metall og en enkel tapp den kan stå på. Men kanskje burde vi ikke forsøke å slutte oss til de andre frivillige. Vi har når alt kommer til alt laget mange vanskeligheter for dem.

– Sant nok, innrømte Klaus. – Det er ikke sikkert de vil være særlig glade i å møte oss, spesielt hvis vi har grev Olaf med oss.

Sunny kikket bort på skurken, som fortsatt skrapte på navneplaten. – Hvis ikke, sa hun.

Violet og Klaus kastet et nervøst blikk på hverandre. – Hvis ikke hva? spurte Baudelaire-barna.

Sunny var taus et øyeblikk, deretter så hun ned på den portieruniformen hun fortsatt hadde på seg, og som hun hadde brukt da hun oppholdt seg på hotellet. – Dytt Olaf over bord, hvisket hun.

De to eldre Baudelaire-barna gispet, ikke bare over det Sunny hadde sagt, men fordi de meget lett kunne forestille seg den forræderske handlingen Sunny hadde beskrevet. Med grev Olaf i havet kunne Baudelaire-barna seile et eller annet sted uten å bli plaget av skurken eller truslene hans om å slippe løs det mykenoide myceliet. Det ville være én mindre å dele resten av bønnene med, og hvis de noen gang traff igjen Kit Snicket og Quagmire–barna, behøvde de ikke å ha Olaf på slep. I den nervøse stillheten snudde alle seg og så mot akterenden av båten, der Olaf lente seg framover for å plukke vekk teipen fra navneplaten. Alle de tre Baudelaire-barna kunne forestille seg hvor enkelt det ville være å dytte til ham, akkurat hardt nok til at skurken mistet balansen og vippet ut i vannet.

– Olaf ville ikke nølt med å kaste oss over bord, sa Violet så lavt at søsknene knapt kunne høre henne. – Hvis han ikke hadde trengt oss til å føre båten, ville han kastet oss på sjøen.

– V.M.S. ville ikke nølt, de heller, sa Klaus.

– Foreldrene våre? spurte Sunny.

Baudelaire-barna så usikkert på hverandre. Barna hadde nylig fått vite noe mystisk om foreldrene sine og deres ukjente fortid – et rykte som handlet om foreldrene og en eske forgiftede piler. Violet, Klaus og Sunny hadde, som alle barn, alltid trodd det beste om foreldrene sine, men ettersom tiden gikk var de blitt mindre og mindre sikre. Det søsknene trengte var et kompass, men ikke bare et kompass av den sorten Violet snakket om. Den eldste av Baudelaire-barna tenkte på et kompass de kunne manøvrere etter, altså en innretning som kunne fortelle dem i hvilken retning de burde seile. Men det Baudelaire-barna trengte var et moralsk kompass, og det er noe et menneske har inne i seg, enten i hjernen eller i hjertet, og det forteller deg hva som er riktig i en gitt situasjon. Et kompass å navigere etter er, som enhver ekte oppfinner vet, laget av et lite stykke magnetisert metall og en enkel pinne, men hva som trengs til et moralsk kompass, er ikke like klart. Noen tror at alle mennesker er født med et moralsk kompass inne i seg, omtrent som en blindtarm, eller frykt for edderkopper. Andre tror at et moralsk kompass er noe som utvikler seg over tid, ettersom et menneske lærer hvordan andre mennesker gjør sine valg ved å observere verden og lese bøker. I alle fall er nok et moralsk kompass et ganske følsomt instrument, og ettersom folk blir eldre og kaster seg ut i verdens kjas og mas, kan det ofte bli veldig vanskelig å finne ut hva som er riktig. Da Baudelaire-barna første gang møtte grev Olaf, ville ikke deres moralske kompass vært i stand til å fortelle dem at de måtte kvitte seg med denne forferdelige mannen, enten ved å dytte ham ut av det mystiske tårnrommet eller ved å kjøre ham ned med den lange, svarte bilen hans. Og nå da de befant seg om bord i Carmelita, var ikke de foreldreløse Baudelaire-barna sikre på hva de skulle gjøre med denne skurken som lente seg så langt ut av båten at et lite dytt ville vært nok til å sende ham i en våt grav.

Men som så mange andre ganger i Baudelaire-barnas liv behøvde ikke Violet, Klaus og Sunny å ta denne avgjørelsen, fordi avgjørelsen ble tatt for dem ved at grev Olaf rettet seg opp og sendte barna et triumferende glis. – Jeg er et geni! erklærte han. – Jeg har løst alle våre problemer! Se!

Skurken pekte bakover med den ene tykke tommelen, og Baudelaire-barna kikket over kanten på båten og så at CARMELITA-skiltet var fjernet. I stedet så de et annet der det sto GREV OLAF. Riktignok var også dette skiltet festet med teip, og det virket som om det var enda et skilt under dette. – Ingen problemer er løst ved å gi båten et nytt navn, sa Violet oppgitt.

– Violet har rett, sa Klaus. – Vi trenger fortsatt et mål å seile mot, navigasjonsutstyr og en eller annen form for mat.

– Hvis ikke, sa Sunny, men grev Olaf avbrøt den yngste av Baudelaire-barna med en lur klukking.

– Dere tre er ganske trege i nøtta, sa skurken. – Se på horisonten, idioter, og se hva som nærmer seg! Vi trenger verken et mål eller navigasjonsutstyr, for vi vil seile dit den fører oss! Og vi kommer til å få mer ferskvann enn vi kan drikke i løpet av et helt liv!

Baudelaire-barna så ut på havet og så hva det var grev Olaf snakket om. På himmelen hadde en veldig haug av skyer begynt å spre seg utover omtrent som blekk som lager flekker på et viktig dokument. Midt på havet kunne de se en kraftig storm komme nærmere fra ingen steder, og denne stormen så ut til å være veldig voldsom – mye voldsommere enn orkanen Herman, som hadde plaget Baudelaire-barna for en tid siden, da de foretok en seilas over Vemodsvannet, en seilas som endte med en tragedie. Barna kunne allerede se de fine, skarpe linjene av regnet som falt et stykke borte, og her og der glimtet det til med voldsomme lyn inne i skyene.

– Er det ikke fantastisk? sa grev Olaf, og det bustete håret hans hadde allerede begynt å flagre i vinden som nærmet seg. Samtidig med den skjendige klukkingen hans kunne barna høre lyden av tordnet. – En storm som denne er svaret på all sytingen deres.

– Den kan ødelegge båten, sa Violet og så nervøst opp på de fillete seilene. – En båt som denne er ikke laget til å tåle en virkelig kraftig storm.

– Vi aner ikke hvor den vil føre oss, sa Klaus. – Vi kan ende med å være enda lenger vekk fra sivilisasjonen.

– Alle over bord, sa Sunny.

Grev Olaf så mot horisonten igjen og smilte som om stormen var en gammel venn som hadde kommet på besøk. – Ja da, alt det der kan sikkert skje, sa han med et ondt smil. – Men hva akter dere å gjøre med det, foreldreløse krek?

Baudelaire-barna så hvor skurken stirret. Det var vanskelig å skjønne at for bare noen få øyeblikk siden hadde horisonten vært tom. Nå så de den voldsomme massen av regn og vind som flekket himmelen. Den kom nærmere og nærmere. Violet, Klaus og Sunny kunne ikke gjøre noe med det. En oppfinner, en forsker og en person med forbløffende kokeferdigheter hadde ingenting å stille opp mot det som var underveis. Stormskyene brettet seg lenger og lenger utover, lik lagene på en løk som blir skrellet, eller en grufull hemmelighet som blir mer og mer mystisk. Hva enn det moralske kompasset deres fortalte dem om hva de burde gjøre, så visste de foreldreløse Baudelaire-barna at de bare hadde ett valg i denne situasjonen, og det var ikke å gjøre noe, mens stormen kastet seg over barna og skurken der de befant seg i samme båt.