Jan Alexander Svoboda Brustad
Lars Lien
Maria Rosvoll
Carl Emil Vogt

Et uønsket folk

Utviklingen av en «sigøynerpolitikk»
og utryddelsen av norske rom 1915–1956

Jan Alexander Svoboda Brustad
Lars Lien
Maria Rosvoll
Carl Emil Vogt

Et uønsket folk

Utviklingen av en «sigøynerpolitikk»
og utryddelsen av norske rom 1915–1956

Innhold

Innledning

Tidslinje

Kapittel 1: Kosmopolitiske omstreifere

Rom og romani

Tidlig «omstreiferpolitikk»

Den norske omstreifermisjon

Møte mellom majoritet og minoritet

Innvandring og statsborgerskap

Spor etter norske rom

Kapittel 2: «Sigøynerproblemet»

Fanget i kryssilden

Trusselen

Politikken

Økende kontrollbehov

Den internasjonale politikommisjonen

Tostatlige avtaler

En skjebnesvanger avtale

Motstrategiene

Presset ut av Belgia

Kapittel 3: Norsk «sigøynerpolitikk»

En natt i Padborg

Rom i norsk minoritetspolitikk

En lov mot farlige individer – fremmedloven av 1915

Registrering og «sigøynerparagrafen»

«Sigøynerpolitikk» i praksis

312 mark for å løse «sigøynerproblemet»

Et «sigøynerfritt» Norge

Kapittel 4: Fanget i Belgia

Tigge- og reiseforbud

En norsk «feil»

Trakassering

Bryllupet som ble avbrutt

En avstikker til Frankrike

Kapittel 5: Krig og fangenskap

Exodus

Frankrikes nederlag

Oppsamlingsleiren Darnétal

Marsjen til motorsportbanen

«Nomadeleiren» Linas-Montlhéry

Motstand

Fluktforsøk

Kontakter utenfor leiren

Nedleggelsen av Linas-Montlhéry

Kapittel 6: Internering og deportasjon

Ny leir: Mulsanne

Livet i Mulsanne

Om å få fangene i arbeid

Den største «nomadeleiren»: Montreuil-Bellay

Tvangsarbeid og fengsel

Skjebneøyeblikket

Husarrest

Familien Josef blir fri

Kapittel 7: Nazistisk «sigøynerpolitikk»

Tidlig nazistisk sigøynerpolitikk

Nazistisk «sigøynerpolitikk» under andre verdenskrig

Nazistenes aksjoner i Belgia

Dødens forkammer

Deportasjonen

Kapittel 8: Møtet med Auschwitz

Fangeregisteret

Zigeunerlager

En av mange familier

Medisinske eksperimenter

Tvangssterilisering og fiktive dødsårsaker

Motstand og avviklingen av «sigøynerleiren»

Krigens siste fase – overlevende og døde

Kapittel 9: De overlevende

Milos Karoli

Stevo Karoli

Jeanne Galut Modis

Klara Karoli

De som unngikk leirene

Til Norge

Kapittel 10: Avviklingen av «sigøynerparagrafen»

Avvisningen på Fornebu i 1955

Danmark og Sverige som foregangsland?

Justisdepartementet under press

Utvisningen for retten

Helge Seip og Stortinget

Ble «sigøynerparagrafen» borte?

Avslutning

Takk

Internerte, Auschwitz-Birkenau 1943–1944

Internerte, Frankrike 1940–1944

Litteratur

Kilder

Noter

Register

Innledning

Dette er en bok om norske rom, som før gjerne ble kalt «sigøynere». Den handler særlig om politikken norske myndigheter rettet mot folkegruppen fra begynnelsen av 1900-tallet, og hvilke konsekvenser dette fikk for minoriteten. Myndighetene betraktet den omreisende livsstilen som samfunnsskadelig og traff til dels omfattende tiltak for å utradere den. Som analfabeter uten fast eiendom og bopel, de hverken leide eller eide, sto rom her til lands svakt overfor statens kontroll- og overvåkningssystemer. De var heller ikke mange nok til å få sin stemme hørt – i 1920 utgjorde norske rom kanskje ikke mer enn 100–150 enkeltpersoner totalt. Det at de var så få, gjorde det mulig for norske myndigheter å gå lenger enn andre europeiske stater: Norge kunne ganske enkelt finne en løsning på det såkalte sigøynerproblemet, og det en gang for alle.

Fra andre halvdel av 1800-tallet var det kommet grupper av rom til Norge. Mange av dem ble etter hvert norske statsborgere, giftet seg og fikk barn her. Men fra begynnelsen av 1900-tallet ville ikke norske myndigheter lenger ha rom i landet. I den nye fremmedloven av 1927 ble det innført en egen bestemmelse som i ettertid er omtalt som «sigøynerparagrafen». Paragraf 3, tredje ledd, lød: «Sigøynere og andre omstreifere som ikke godtgjør å ha norsk statsborgerrett, skal nektes adgang til riket.»¹

Norske myndigheters strategi ble å frata norske rom som hadde statsborgerskap, dokumentene på dette – først og fremst pass. Slik mistet de også sine rettigheter. Deretter ble politi- og justisbyråkratiet, men også utenrikstjenesten, instruert om ikke å utstede nye pass til norske rom. Norske myndigheter tvang dem i utlendighet fra 1920-årene. Mange endte opp i Frankrike og Belgia, og ble gjentatte ganger og helt konsekvent nektet innreise til Norge med henvisning til «sigøynerparagrafen». Dersom de hadde pass eller identitetsdokumenter utstedt av norske myndigheter, skulle disse betraktes som forfalskninger. Etter 1934 befant det seg, så vidt norske myndigheter registrerte, i prinsippet ikke «sigøynere» i Norge.

Ved utbruddet av andre verdenskrig ble flere norske rom sperret inne i egne konsentrasjonsleirer i Frankrike. Andre endte opp i Auschwitz-Birkenau og ble ofre for den nazistiske utryddelsespolitikken. For nazistene var rom en form for menneskelig søppel, men de var langt fra de eneste som hadde et slikt syn. Det at 62 norske rom døde i Auschwitz og flere andre mistet livet under andre verdenskrig, er en følge av behandlingen de fikk av norske myndigheter. Staten Norge kan ikke holdes ansvarlig for de medisinske eksperimentene, mishandlingen og myrderiene de tyske nazistene sto for, men den bærer et tungt ansvar for den behandlingen rom ble utsatt for både før og etter andre verdenskrig. I mellomkrigstiden var samtlige politiske partier – fra Norges kommunistiske parti til Høyre – skjønt enige om at alle rom skulle ut av landet. Fremmedloven ble enstemmig vedtatt på Stortinget. Etter 1945 ble rom stadig nektet innreise. Først i 1954 klarte enkelte å komme seg inn i Norge med falske pass.² Da noen flere kom til landet året etter, ble norske myndigheter oppmerksom på hva som var i ferd med å skje og sendte ut alle som ikke hadde gyldige norske pass, stadig med hjemmel i «sigøynerparagrafen». Nå var imidlertid politiet i åpenbar utakt med opinionen. I motsetning til i mellomkrigstiden begynte nemlig pressen å omtale bestemmelsen som rasistisk. Og sommeren 1956 avskaffet Stortinget omsider «sigøynerparagrafen».

Dette utgjør sluttpunktet for denne boken. Men et sted skal den også begynne, og den åpner med noen forsøk på å skildre roms aller tidligste historie som nordmenn. Når kom de til Norge? Var de norske statsborgere, oppfattet de seg som norske? Og ikke minst: Hvordan reagerte norske myndigheter på roms tilstedeværelse i landet? Spørsmålene er mange om en minoritet som har etterlatt seg svært få skriftlige kilder. Svarene må betraktes som et forsøk på å skape orden i et uhyre komplekst og mangelfullt materiale som er hentet inn i mange land.

Forskningen denne boken bygger på ble satt i gang fordi norske rom i 2012 ba Regjeringen om å finne ut hva som hadde skjedd med familiene deres under andre verdenskrig. Kommunal- og moderniseringsdepartementet ga Senter for studier av Holocaust og livssynsminoriteter (HL-senteret) i oppgave å undersøke spørsmålet. Kildeinnsamlingen begynte i 2014 i Oslo, og har vært gjennomført av fire historikere HL-senteret.³ Fra Justisog utenriksdepartementenes arkiver på Riksarkivet ledet sporene videre til Sverige og Danmark. I Danmark ble det tydelig at kildene også befant seg enda lengre ned på kontinentet. Arkivene angående ofre for Holocaust og andre verdenskrig og Sikkerhetspolitiets arkiver i Brussel har vært svært sentrale i arbeidet. Det samme gjelder det franske sikkerhetspolitiets arkiver – de såkalte Moskva-filene – i Paris. Ikke minst gjelder det arkivet etter International Tracing Service i Bad Arolsen i Tyskland for å gjenfinne personer som forsvant under og etter krigen. I tillegg har lokale franske departementsarkiver vært konsultert for å finne informasjon om norske rom som satt i konsentrasjonsleirer for «nomader» i Frankrike. Bildet kildene tegnet var entydig. Folket var uønsket hvorenn de beveget seg. Det problematiske ble likevel at dokumentene i all hovedsak bare ga én versjon av fortellingen: politiets, overvåkernes og overgripernes.

Det var nemlig ikke bare i Norge rom møtte problemer i perioden som behandles her; det gjorde de over hele Europa. Tusener endte sine liv i Auschwitz-Birkenaus «sigøynerleir», og til sammen kan 200 000 rom ha blitt drept av nazistene. Det er vesentlig å presisere at denne boken er begrenset til å belyse den lange kampen norske rom måtte kjempe mot rasistisk og diskriminerende lovgivning og praksis fra 1915 til 1956.

Et av de eldste bildene som finnes av rom i Skandinavia, fra ca. 1895. Denne familien kom fra Ungarn og tilbød sirkusforestillinger.
Kilde: Det kongelige bibliotek i København.

Kapittel 1

Kosmopolitiske omstreifere

Rom og romani

De første kildene som viser at «sigøynerne» var kommet til Skandinavia, stammer fra henholdsvis Danmark (1505) og Sverige (1512).¹ I Vest-Europa ble disse omreisende gruppene fra 1400-tallet stort sett omtalt som «sigøynere» eller med forskjellige varianter av betegnelsen «egypter» («gypsy», «gitano»). I Norden og i de nordligste delene av de tysktalende områdene var den vanlige betegnelsen «tatere», mens en ny innvandringsgruppe som kom rundt midten av 1800-tallet, gjerne ble omtalt som «sigøynere».² En fellesbenevnelse for begge gruppene – både den tidligste («tatere») og den seneste («sigøynere») – var «omstreifere», mens de i dag offisielt kalles respektive «romani» og «rom».³

I den eldste innvandringen fikk altså de samme gruppene ulike betegnelser, alt etter geografi. Det kan med andre ord ikke trekkes et enkelt skille mellom romani/tater og rom/sigøyner i denne tidligste innvandringen.⁴ Det som synes klart, er at da det kom en innvandring med rom i andre halvdel av 1800-tallet til Norge, så fantes det allerede en gruppe mennesker i landet med røtter tilbake til gamle innvandringer. Ganske raskt festet det seg en forestilling om at innvandringen i andre halvdel av 1800-tallet besto av grupper som på visse områder skilte seg fra de gruppene som alt fantes i landet.

Det er komplisert å forstå forholdet gruppene imellom, og det hersker stadig en viss forvirring rundt hvem de egentlig er.⁵ Termen «rom» ble valgt av norske myndigheter da gruppen i 1998 fikk status som nasjonal minoritet. «Rom» er en entallsform som betyr menneske eller mann; internasjonalt brukes flertallsformen «roma». I Sverige bruker de flertallsformen «romer», og i Danmark «romaer».

Enkelt sagt har altså norske rom bakgrunn i den andre innvandringsbølgen på 1800-tallet, mens romani har forbindelse til de omvandrende gruppene som har oppholdt seg i Norden siden 1500-tallet. I likhet med rom er romani anerkjent som en av Norges fem nasjonale minoriteter.⁶

Mange rom kom fra det tidligere fyrstedømmet Valakia i det nåværende Romania, et område der romgruppene frem til om lag 1850 var underlagt slaveri. Under det 500 år lange slaveriet i Valakia og Moldavia var personer stemplet som «sigøynere» godsherrens eiendom; de kunne selges, byttes eller brukes som avdrag på gjeld etter herrens ønsker.⁷ Revolusjonsåret 1848 ledet til at liberale krefter fattet interesse for roms rettigheter, og i 1850-årene ble slaveriet forbudt. Etter at slaveriet og livegenskapet ble opphevet, reiste en rekke eiendoms- og jordløse rom fra disse urolige områdene til Vest-Europa. Disse vlach-rom (vlach betyr rumensk) var mennesker med en mer kosmopolitisk livsstil enn skandinaver flest.⁸ Begrepet kosmopolitt kommer av det greske kosmopolites, som betyr verdensborger. Og de var verdensborgere i den forstand at de ofte levde på tvers av nasjonalstatenes snevre grenser. Slik brakte de fremmedartede inntrykk og kultur til Skandinavia.

Opphevelsen av slaveriet i Romania var bare én av flere årsaker til reisingen: At rom kom til Norge, hang også sammen med at det i andre halvdel av 1800-tallet ble enklere å forflytte seg over lange avstander og krysse grenser. Passtvangen ble opphevet over hele Europa, også i Norge, og kommunikasjon ble sterkt utbedret med utbygging av veinett og jernbane og bruk av dampskip.⁹

Etterkommere etter vlach-rom snakker språket romanes med betydelige innslag av rumensk og deles gjerne inn i ulike familiegrupperinger eller klaner: lovara (hestehandlere på ungarsk), kelderara (kjeleflikkere på rumensk) og tjurara (silmakere på rumensk).¹⁰ Norske rom sier i dag at de tilhører både tjurara og lovara.¹¹

Oppfatningene av det nomadiske levesettet som en trussel mot majoritetssamfunnet oppsto ikke på 1800-tallet, men kan spores i vesteuropeiske kilder helt tilbake til 1400-tallet. Men sent på 1800-tallet var rom nokså fåtallige her til lands, og de ble sjelden skilt skarpt fra den eldre minoriteten «taterne». For å forstå bakgrunnen for politikken som ble utviklet over-for rom, er det nødvendig å se de to gruppene i sammenheng. Ikke minst danner politikken som førtes overfor «taterne», en viktig bakgrunn for tiltakene mot rom fra 1900-tallet av.

Tidlig «omstreiferpolitikk»

Helt siden de kom til Skandinavia, ble de såkalte omstreiferne omtalt som «tatere» hardt rammet som gruppe. Allerede i 1536 hadde kong Christian 3. besluttet at alle som i dansk-norsk lovspråk ble kalt «tatere» skulle for-vises og forlate Danmark-Norge innen tre måneder. I Kong Christian Den Femtis Norske Lov fra 1687 het det: «Tatere, som omløbe og besvige folk med deris Bedrægeri, Løgn, Tyveri og Troldom skulle af Stædets Øvrighed paagribis, hvor de kunde befindis […].»¹² De skulle overleveres til fogden, deres fremkomstmidler fratas dem og «deres Anførere paa Livet straffes […].» Etter at lederne var henrettet, skulle resten av følget utvises fra landet. Dersom de ble påtruffet igjen i kongeriket Danmark-Norge, skulle også de bøte med livet.¹³ På 1700-tallet ble det etablert tukthus der myndighetene kunne sette inn mennesker de mente utgjorde et ordensproblem og motsatte seg arbeid. Svært mange av de innsatte var såkalte løsgjengere, og sannsynligheten er stor for at mange var «tatere». Myndighetene benyttet seg av straff for å få bukt med omstreifervirksomheten, som de så som samfunnsskadelig.¹⁴

På midten av 1800-tallet ønsket norske myndigheter å få en viss oversikt over «taterne» i landet. Det ble blant annet gjennomført en telling av «tatere» i 1845, de såkalte fantetellingene. I tillegg begynte myndighetene også å sette inn en del offentlige tiltak for å sivilisere «taterne». Og det var nettopp da, i andre halvdel av 1800-tallet, at enkelte nye grupper av dem vi nå kaller rom, begynte å komme til Norge. De omreisende ble i stadig større grad betraktet som et sosialt problem, og etter hvert ble det utviklet en egen politikk overfor dem. For rom skulle dette senere få avgjørende betydning fordi de i motsetning til «taterne» simpelthen ikke ble regnet som potensielle medlemmer av nasjonen: Utover på 1900-tallet ble da også politikken todelt: Myndighetene ville gjøre gode nordmenn av «taterne», men samtidig kaste rom ut av landet.

Mye av grunnlaget for denne politikken er altså å finne på midten av 1800-tallet. Det var da den samfunnsvitenskapelige pioneren Eilert Sundt innledet sitt arbeid med å forbedre «den fattigste og råeste klassen» og å vinne «taterne» for «sivilisasjonen». Sundt bidro helt avgjørende til å øke kunnskapen om «taterne» i det norske majoritetssamfunnet.¹⁵ Særlig viktig var Sundts «Beretning om Fante- eller Landstrygerfolket i Norge», som kom i 1850.¹⁶ Men Sundt «oppdaget» dem på ingen måte; interessen for gruppen var allerede økende da Sundt tok til å gjøre seg gjeldende.¹⁷

Sundt hadde to mål: 1) Å hindre at de reisende levde en tilværelse i strid med de kristelige moralbud, ja, ofte uten engang å være døpt eller konfirmert. 2) Å fjerne det ondet som de reisende etter hans oppfatning innebar for den bofaste befolkningen.¹⁸ Ofte hevdes at Sundt gikk inn for behandling og ikke straff.¹⁹ Men Sundt mente «taterne» fikk for korte straffer. De slapp for raskt ut av arresten. Alternativet hans var tvangsarbeidshus. Han omtalte dem som en mellomting mellom «Strafanstalter» og «Forsørgelsesindretninger».²⁰ På grunnlag av utredningene og forslagene hans ble det fremmet et lovforslag for Stortinget i 1854 til «Lov angaaende Tatere og Fantefolket», men Stortinget lot forslaget falle. I stedet opprettet Stortinget «Fantefondet», som fikk tilført det betydelige beløpet 6000 spesidaler.²¹ «Taterne» skulle skaffes en lovlig næringsvei og barna deres en «ordentlig Opdragelse». Tre år tidligere var det såkalte finnefondet opprettet for samenes del. Mens samene først og fremst skulle lære norsk språk, skulle «taterne» assimileres inn i det store nasjonale fellesskapet.

Utover i 1850- og 1860-årene ble midlene fra fantefondet brukt til en lang rekke tiltak overfor «taterne» – direkte pengestøtte, tvangsarbeid, sykehusopphold, fosterhjem for barn og annet. Sundts prosjekt ble utsatt for kritikk fra mange hold. Enkelte mente han og meningsfellene var for ettergivende overfor «taterne». I noen grad tok Sundt også kritikken til seg, selv om det må sies at han hele tiden hadde gått inn for å bruke «lovens arm med styrke».²² Samtidig uttrykte han engstelse for fremtiden til så vel taterfolket som fantefondet. I 1869 stanset Stortinget bevilgningene til Sundts prosjekter. Det gjaldt også øvrig arbeid han drev for småkårsfolk og fattigfolk i Norge. Deretter ble Sundt prest i Eidsvoll. Fantefondet fikk fremdeles noe penger, men overfor «taterne» ble prosjektet nå stort sett drevet som ren fattigunderstøttelse. De ble klientifisert. Veien mot tvangsintegrering av «taterne» var like fullt staket ut, som det står i Norsk innvandringshistorie. Og i 1890-årene dukket den såkalte tatersaken opp igjen for fullt.

Den norske omstreifermisjon

Først vedtok Stortinget i 1892 at regjeringen skulle legge frem forslag til «Indskrænkning af Fantevesenet».²³ Flere lover ble vedtatt med en rekke bestemmelser rettet mot fattige og omreisende generelt, vergerådsloven i 1896, løsgjengerloven av 1900, fremmedloven av 1901 (den aller første fremmedloven) og straffeloven av 1902.

Men det var sogneprest Jakob Walnum som virkelig ble fanebærer for bekjempelsen av «omstreiferproblemet». I 1893 slo han fast i Morgenbladet at det måtte være en «Æressag for Kirkefolket» å ta Eilert Sundts arbeid med «taterne» opp igjen. Omkring midten av 1890-årene reiste Walnum på kontinentet for å studere hvordan man der arbeidet med saken. Det hele resulterte i en en plan for arbeidet blant «omstreiferne» som ble lagt frem for Stortinget.²⁴ Han konkluderte blant annet med at antallet omstreifere var høyere enn antatt og anbefalte en «Kamp mot Omstreiferuvæsenet». Dette var i første rekke en statlig og kommunal oppgave som måtte begynne med barna: «Berger du barna, berger du slekten.»

De voksne skulle settes i arbeid, slik Walnum hadde sett ved «den belgiske straffekoloni Merxplas, som hadde plass til opptil 4200 ‘korrigender’ og som gikk med et årlig overskudd på 200 000 frcs, av et årlig budsjett på 2.300.000 frcs». Han hentet også inspirasjon fra tvangsbosetting og «arbeiderkolonier efter tysk mønster».²⁵ Målet var enkelt og greit å svekke «taternes» stilling som gruppe eller folk og assimilere dem i majoritetsbefolkningen. Det fremste midlet var å ta barna fra foreldrene og få de voksne til å slutte å reise.

Til dette formålet stiftet Walnum i 1897 Foreningen til Modarbeidelse af omstreifervæsenet, fra 1922 kalt Den norske omstreifermisjon og igjen omdøpt til Norsk misjon blant hjemløse i 1935.²⁶ I løpet av perioden 1900–1947 tok omstreifermisjonen 964 barn fra familiene og plasserte dem i barnehjem eller hos fosterforeldre. All bruk av språket romani ble forbudt.²⁷ Omstreifermisjonen fikk en svært sterk stilling, noe som fra tidlig 1900-tall og fremover skulle få tragisk betydning også for den lille romminoriteten på kanskje bare 100–150 individer i Norge.

Men enda et aspekt ble stadig mer dominerende i 1920- og 1930-årene: biologiske raseperspektiver. «Taterne» og «sigøynerne» ble betraktet som egne raser. Den innflytelsesrike legen Johan Scharffenberg, som arbeidet ved Botsfengselet i Kristiania, begynte for eksempel å interessere seg for såkalte omstreifere rundt 1930.²⁸ I en artikkelserie i Arbeiderbladet «viste» han på bakgrunn av statistikk at «omstreiferne» var en mindreverdig rase: For eksempel mente han det fantes «uforholdsmessig mange abnorme mennesker blant omstreiferne». Han snakket om en «vandrelyst» eller «vandrerdrift» som minnet oss om at mennesket «fra først var en omstreifende dyreart». Han mente omstreiferne hadde svake sinn; da kunne «slik primitiv drift få makten». For «sigøinernes vedkommende» følte Scharffenberg seg temmelig sikker på at driften var nedarvet.²⁹ For de andre omstreiferne mente han det måtte regnes med andre muligheter, både arv og miljø, men han ville «kraftig advare mot at man bygger hele arbeidet mot omstreiferondet på miljø-hypotesen. Det vil sikkert føre til bitre skuffelser». Arv var med andre ord viktigere enn miljø. Han trakk derfor inn to mulige virkemidler: internering der de to kjønnene ble holdt fra hverandre, eller sterilisering. Sterilisering var det billigste. I 1934 vedtok Stortinget en steriliseringslov som ikke bare åpnet for såkalt frivillig sterilisering, men også for tvangssterilisering.³⁰

Biologisk tenkning og raseperspektiver fikk bredt gjennomslag i 1920- og 1930-årene. I disse perspektivene ble rom plassert langt ned i et hierarki av raser. For eksempel gjennomførte det svenske Statens institut för rasbiologi rasebiologiske undersøkelser hvor de sammenlignet gruppene «tatere» og «sigøynere». Der ble det slått fast at det var forskjeller mellom gruppene hva gjaldt fysikk, livsførsel, kulturuttrykk og språk, og at «sigøynerne» var den mest primitive av de to minoritetene.³¹ Også Scharffenberg skilte tydelig og på lignende vis mellom de to gruppene.

Da nazistene overtok makten i Tyskland, videreførte de den tidligere politikken mot rom. De var ikke spesielt opptatt av gruppen, og kategoriserte dem stort sett som asosiale, kriminelle, arbeidssky og løsgjengere. Steriliseringslovene som ble vedtatt også der, rammet derfor rom i spesielt høy grad. Da nazistene innførte raselovene (Nürnberglovene), var de primært rettet mot jødene, men «sigøynere» var også ansett som «bærere av fremmed blod».³²

De nazistiske overgrepene mot rom var i de første årene etter maktovertagelsen altså grovt sett en del av det nye regimets radikale sosial- og kriminalpolitikk. For eksempel ble rom samlet i leirer der de måtte bo. Men mot slutten av 1930-årene ble den nazistiske politikken overfor rom gradvis sentralisert og i tydeligere grad rettet direkte mot «sigøynerne» som gruppe. Det kom en egen lov om «Bekämpfung der Zigeunerplage» i 1938, og det var først da forfølgelsen på rasemessig grunnlag tok til.

Møte mellom majoritet og minoritet

Da de første gruppene av rom kom til Norden på 1800-tallet, var landene uforberedt på innvandringen. Et tidlig eksempel på en beretning om rom i denne delen av Europa er å finne i Finlands Allmänna Tidning i 1866. Avisen fortalte for eksempel om en gruppe på 40–50 personer som slo seg ned utenfor Viborg i Karelen. Korrespondenten ble umiddelbart begeistret og beskrev malerisk den ungarske steppens ville sønner som med sine lange kullsvarte lokker, sin solbrune hud og sine hullete klær vandret i byens gater. «En fantastisk bild som ofrivilligt påminner om södra länders lazaroner», skrev journalisten.³³ På tidstypisk vis la han stor vekt på det fremmede ved situasjonen og menneskene, som hadde reist langt for å tilfredsstille sitt iboende behov for eventyr.³⁴

I Norge kunne Dagbladet i en 17. mai-reportasje i 1889 fortelle hvordan «Zigeunerne» fant sin plass i feiringen i Sandefjord.³⁵ Th. Klaveness hadde akkurat holdt en oppsiktsvekkende radikal tale der han erklærte at Norge var «et Lydrige» uten frihet for befolkningen og klaget over at unionsmerket ikke var strøket fra flagget. Festkomiteen fryktet da at den «hidsige og øiensynligt lidet overlagte Tale» skulle inspirere og oppløste 17.-maitoget, så sandefjordingene måtte finne annen underholdning. Og det gjorde de: «Nede paa Bryggen havde endel stygge Zigeunere opslaaet sit Telt, og derned valfartet nu Folk en masse.» Avisens korrespondent mente man burde fått betalt for å gå inn i teltet.

Karl Petterson med familie på Jylland. Bildet er tatt ca. 1900. Karl Petterson var født på Hamar i 1849, kona Maria samme sted ti år senere. Vi finner spor etter dem i Belgia i 1907, da de ble stanset av politiet på vei fra Frankrike til Tyskland.

«Sigøynernes» ankomst til Europa skapte en slags skrekkblandet fryd blant majoriteten, som gjerne fremstilte dem negativt og, paradoksalt nok, på samme tid ofte romantiserende. På den ene siden sier kildene at «sigøynerne» er kriminelle, parasitter og skitne. På den andre siden skildres de som frie individer som lever i tråd med eget temperament og intensitet.³⁶

For den bofaste lokalbefolkningen kunne det knytte seg en viss spenning til at romfølgene kom på besøk, for handelen og musikken eller forestillingene følgene bød på, kunne krydre en ellers ensformig hverdag. Sannsynligvis var det for eksempel stor interesse for et sirkus som dukket opp i arbeiderklassebydelen St. Gilles i Brussel i 1903. Store plakater annonserte at et «Grand Cirque Hongrois» var kommet til byen. Helt ungarsk kunne sirkuset neppe ha vært, for i tillegg til pantomime og musikk sto det både norske, svenske og samiske nasjonaldanser på programmet. Dansen ble utført av en liten gutt på fem år og en pike på seks. Ikke minst reklamerte plakaten med iscenesettelsen av et «stort norsk bondebryllup» der frøken Maria Elisa, 15 år, skulle giftes bort til herr Andreas Paek på 55.³⁷

Men også det belgiske sikkerhetspolitiet fattet interesse for sirkustruppen. Ifølge politiet besto gruppen av 57 personer. Samtlige voksne oppga å være musikere. Lederen var en Carlo Taikon, født i Arendal i 1857. Bortsett fra tre voksne, født i Toulouse i Frankrike, hadde alle norske pass utstedt i henholdsvis Arendal, Kristiania, Hønefoss, Sandefjord, Hamar, Kristiansand eller på norske konsulater i Helsingborg og København. «Når vi sier de er sigøynere», står det i politinotatene, «protesterer de og sier at de er samer [lapons].» Likevel er det neppe tvil om at dette var en gruppe norske rom. Flere av dem var ifølge passene født i Norge helt tilbake til 1840-årene.

Det belgiske politiet konkluderte med at «alle disse personene er antagelig sigøynere, ingen av dem har fast bopel i Belgia, og de er ikke kjent av det lokale politiet. De har heller ikke, så vidt vites, opptrådt i noe sirkus eller forestilling».³⁸ De forsøkte å finne ut hva de skulle gjøre med denne gruppen på 57. Det finnes en omfattende korrespondanse, blant annet med Kristiania politikammer, den belgiske jernbanen, det belgiske justisdepartementet og den svensk-norske konsulen. Løsningen ble at gruppen delte seg i to. Den ene halvdelen dro til Frankrike (Figny) og den andre til Nederland (Rotterdam). Det samme følget opptrådte antagelig i Finland i 1902, 1906 og 1908. Der brukte de lokalpressen til å reklamere for teater- og sirkusforestillingene sine. Noen av medlemmene i følget har også etterlatt seg enkelte spor i Norge i 1915, men etter dette forsvinner de ut av denne historien om norske rom.

Sirkusplakat fra Brussel i 1903 beslaglagt av belgisk sikkerhetspoliti. Sirkusfølget, som besto av over 50 norske «nomader», opptrådte blant annet med norsk bondebryllup og samiske danser.
Kilde: Archives générales du Royaume.

Tradisjonelt har mange rom vært omreisende, derfor har de også satt spor etter seg mange steder i Europa. I 1920 trykket for eksempel en av Italias største aviser, den Milano-baserte Corriere della Sera, en artikkel om et usedvanlig opptog som ble gjengitt i Gudbrandsdølen. Avisen beskrev hvordan en kvinnelig «høvding» fra en «zigeunerstamme» ble begravet i den norditalienske byen Bergamo i den anselige alder av 82 år.³⁹ Og hun var altså norsk.

Prosesjonen ble ledet av 23 musikere, som ifølge avisen spilte dansemusikk. Dernest kom kisten. Den var åpen og fôret med hvit silke. Avdøde var pyntet med halsbånd. Bak fulgte flere prester. Det var et større antall vogner som nysgjerrige eller sørgende kunne sitte i. Den gamle kvinnens sønn ledet prosesjonen og dirigerte «saa musikanterne bedre kunde spille».

På kirkegården ble kisten lagt i en urnehall, et såkalt columbarium. Sammen med kisten ble det lagt ned i graven tre flasker champagne, flere gullstykker og en stekt kylling. Begravelsessammenkomsten fant sted på det lokale hotellet. En flaske øl ble satt foran hver av gjestene, og det ble servert mat. Men ingen rørte rettene – selv om de angivelig ikke hadde spist på 24 timer. Først etter at avdødes bror tente seremonielle lys og brente røkelse, kunne de ta for seg av maten. De sørgende spiste og drakk, med unntak av avdødes sønn, som «vekslende danset og graat».

Hvem hun var, og hvilken «norsk zigøynerstamme» hun tilhørte, vites ikke. Hun må ha vært født i Norge i 1840-årene.

Hvordan forløp så møtet mellom den skandinaviske majoritetsbefolkningen og rom? Historiene har gjerne gått om konflikter, blodige slagsmål, mistenksomhet og motsetninger, bedrageri og svindel. De fleste har forestilt seg at rom selv ønsket minst mulig samkvem med majoriteten og derfor forsøkte å isolere seg.⁴⁰ Muntlige kilder og rettsavhør antyder imidlertid at forholdet på 1800-tallet og begynnelsen av 1900-tallet var langt mer mangfoldig.⁴¹ Romgruppene hadde en egen plass i samfunnet. Innvandringen av rom skyldtes også at det var marked for deres tjenester og varer.

I muntlige tradisjoner, hos både rom og majoritetsbefolkningen, skildres samme mønster for handlingsforløpet når et romfølge kom til en gård eller tettsted. Etter at kumpaniaen – en stor gruppe rom som reiste sammen – hadde fått slå seg ned, kokte gjestene kaffe til vertskapet. Deretter ble det fremført hilsninger og man fortalte siste nytt – sladder – om kjente og ukjente. Samtidig foregikk litt byttehandel og salg av småvarer til gårdsfolket. Romkvinnene spådde husets kvinner og solgte eller byttet til seg håndarbeid. Barna kunne opptre med sang og musikk for å få en liten slant. En god handel kunne bli feiret i fellesskap med en dram. Sosialt samvær og handel gled smidig over i hverandre.⁴²

Rettsprotokollene fra en utvisningssak på Rjukan i 1916 illustrerer dette. Et følge på tre familier på til sammen sytten personer hadde slått opp tre telt mellom elven og jernbanelinjen i Tinnoset. Politiet ønsket å utvise følget fra Norge. Vitneavhørene viser entydig at ingen av de lokale hadde noe å utsette på romfølget. Et av vitnene forteller at kvinnene ville spå lokalbefolkningen. Dette var tydelig populært, for «sådan var saaledes omtrent alle arbeiderne borte ved deres telter». Samtidig understreket vitnet at det ikke var «nogen leven der».⁴³ På den annen side mangler det heller ikke på historier om konflikt. For eksempel kunne avisen Tidens Tegn i 1924 fortelle om en episode der en «fæl sigøinerbande» var blitt svært brysom. Fem menn ble arrestert for flere tyverier, mens atten kvinner og barn ble installert på et hotell og laget bråk: «I hotelværelsene har de ødelagt og revet i stykker senger, bohave, gardiner […]. Igaar drak de sig beruset, og kvinderne klædte sig nøkne og danset i korridorene.»⁴⁴

Fremstillinger av og legender om både romanifolket/taterne og rom/ sigøynere har vært basert ikke bare på religiøse, men også på sosiale og rasemessige forestillinger. Fordommene har hentet næring fra samtidens vekslende ideer. På 1600-tallet var det religion; på 1900-tallet biologi. Én forestilling om rom gikk for eksempel ut på at de var dømt av Gud til evig vandring, en klar parallell til sagn om «den evige jøde». Det har vært diskutert om «sigøynerne» kom fra Egypt, Babylon, Romania, eller India og Roma.⁴⁵ Men den indiske opprinnelsen er nå godt dokumentert, gjennom både språkhistoriske og genetiske studier.⁴⁶

Generelt er rom opp gjennom historien blitt sett på som sosiale utskudd, kriminelle, arbeidssky og snyltere. Utover på 1800- og 1900-tallet ble de av borgerskapet også oppfattet som potensielle opprørere og representanter for «de farlige klassene».⁴⁷

Det har vært, og er fremdeles, en vanlig feiloppfatning at alle rom var nomader. En forestilling om deres «vandringstrang», som blant annet fantes hos Scharffenberg, henger nok også fortsatt i. Mange rom er fastboende eller halvveis bofaste og bruker da bostedet som en base de reiser fra, for eksempel i sommerhalvåret. Reisingen må også knyttes til den økonomiske tilpasningen som håndverkere, handelsfolk eller underholdningsartister. Omreisende hadde begrensede inntektsmuligheter, det gjaldt ikke minst rom.

Musikken hadde en helt egen posisjon i romkulturen. Det var vanlig å lære å spille et instrument tidlig. Tradisjonelt har romgruppene alltid hatt nær kontakt med hesten, og vi kan snakke om en egen hestekultur. Et ungarsk ordtak illustrerer dette: «En sigøyner uten hest er ingen ekte sigøyner.»⁴⁸ Også på romanes finnes flere ordtak med hesten. Hvis for eksempel en ungarsk rom vil forbanne noen, kan han ønske at «hesten blir forvandlet til et esel ved første skritt».⁴⁹ Allerede fra 1421 finnes det kilder fra det som i dag er den belgiske byen Tournai som beskriver hestehandel som hovedbeskjeftigelsen til mennene i et følge av «sigøynere».⁵⁰ Til tross for hestens betydning i Europa har yrket snarere vært belastende for rom, for hestehandlere ble gjerne møtt med en viss skepsis.

Tradisjonelt behersket mannlige rom enkle og etterspurte håndverk som fortinning og kjeleflikking. Kvinnene drev ofte noe handelsvirksomhet, enten med egenproduserte håndverksprodukter eller med innkjøpte varer. I tillegg byttet de gjerne til seg tjenester med spådomskunst. Men ikke minst hadde kvinnene ansvaret for å passe barn, handle matvarer samt å vaske og stelle husvognene.

Czardas Josef og kona Dika Jeanne ble begge født i Norge, han i Drammen i 1894, hun i Hammerfest i 1898. Disse bildene er tatt rundt 1930.
Kilde: Archives générales du Royaume.

Norske Czardas Josef illustrerer godt hvordan rom ofte hadde mange forskjellige yrker eller profesjoner.⁵¹ I belgiske politidokumenter i tidsrommet mellom 1928 og 1953 sto han oppført som hestehandler, omreisende musiker, kjeleflikker, fortinner, dyrehandler, omvandrende, markedshandler og handelsmann.⁵² Czardas Josefs kone, Dika Jeanne, ble på sin side oppført som møbelstopperske, dagarbeider, husholderske eller rett og slett «uten yrke».

Innvandring og statsborgerskap

En ting er hvordan befolkningen i Norge møtte rom som kom til landet og hva slags forestillinger som fantes om gruppen; en annen er hvordan de ble møtt av statsmakt og øvrighet. Hvordan og i hvilken grad ble for eksempel rom norske statsborgere?

I århundrene før 1814 hadde hensikten med innvandringslovene i Danmark-Norge primært vært å holde ikke-kristne ute av landet,⁵³ men vi har sett at det også var et poeng at «sigøynere» (i dansk-norsk lovspråk «tatere») ikke skulle slippe over grensene. Norge var et forholdsvis homogent samfunn, særlig på landsbygda, med unntak av samer, kvener og finner.⁵⁴ I byene, som var handelssentre, bodde en god del utlendinger som ofte tilhørte høyere sosiale lag.

Da Norge fikk sin egen grunnlov i 1814, ble jøder allerede i paragraf to nektet adgang til riket.⁵⁵ Det samme gjaldt medlemmer av munkeordener og den forhatte jesuittordenen. Grunnloven av 1814 var på mange vis et hastverksarbeid. Den definerte for eksempel ikke klart hva som var en norsk statsborger og benyttet forskjellige begreper som «Statens Medlemmer», «Borger», «Statsborger», «Undersått», «Indbygger» eller rett og slett «Nordmand».⁵⁶ Først da den første loven om norsk statsborgerrett ble vedtatt av Stortinget 21. april 1888, ble dette noe nærmere definert.⁵⁷ Før innføringen av loven om norsk statsborgerrett var det altså vanskelig å definere hva en norsk statsborger egentlig var.⁵⁸

Før 1888 hadde det vært viktigere å få definert den enkeltes såkalte hjemstavnsrett enn vedkommendes statsborgerskap. Hjemstavnsretten slo blant annet fast hvem som hadde det økonomiske ansvaret for et individ. Dette var særlig viktig når det gjaldt folk som trengte fattigstøtte, og slike rettigheter ble vunnet etter to års opphold i en kommune.⁵⁹ Det ble også gjort avtaler med andre land, slik at innvandrere uten hjemstavnsrett kunne utvises hvis de lå fattigkassen til byrde. Slike avtaler ble inngått med Sverige i 1855 og Russland-Finland i 1860.⁶⁰ For fattige utlendinger som kom til landet, som rom, var det altså hjemstavnsrett som var viktig. Men også den såkalte innfødsretten. Innfødsretten var en forordning som stammet fra dansketiden, nærmere bestemt fra Forordning om infødsret for embedsmænd av 15. januar 1776, og som ga rettigheter til barn av norske (eller danske) undersåtter.

Det var altså den enkeltes bosted som var det vesentlige. Ved utgangen av 1800-tallet ble statsborgerskap i de fleste europeiske stater enten oppnådd ved jus soli (territorialprinsippet), at man fikk statsborgerskap der man ble født, eller ved jus sanguinis (avstamningsprinsippet), at man fikk det statsborgerskapet foreldrene hadde. Den første tradisjonen var gjeldende rett i Frankrike, den andre i Tyskland. Og det var i hovedsak avstamningsprinsippet som ble innført i den norske loven av 1888.⁶¹

På slutten av 1800-tallet hadde Norge et svært liberalt innvandringsregime, og var blant de mest liberale i Europa. I 1860 var passtvangen opphevet, så det var fritt leide inn i landet.⁶² Ikke at makthaverne var særlig begeistret for tilreisende «tatere», «sigøynere», tiggere og kriminelle, tvert imot. Norske politikere og statstjenestemenn mente bare at passplikt ikke var det rette virkemiddelet mot slike folk; man fikk heller ty til annen lovgivning.⁶³

Spor etter norske rom

Opplysninger om rom i Norge på 1800- og tidlig 1900-tall må pusles møysommelig sammen ved hjelp av de få og mangelfulle kildene som eksisterer. Opplysningene kan finnes både i og utenfor Norge. Fordi rom ofte ikke var fastboende, på samme måte som romani, men reiste, frivillig eller ufrivillig, er også beskrivelsene fra folk som møtte dem, flyktige og omtrentlige. Rom selv har skrevet svært lite. Forskeren er derfor ofte henvist til statsapparatenes og overvåkningsorganenes arkiver. Her finnes noen skriftlige spor i form av for eksempel pass og identitetsdokumenter.

Mange ganger var det heller ikke enkelt for makthavere og politi å få sikker kunnskap om individene i rom-minoriteten. Av diverse årsaker oppga ofte rom forskjellige navn når myndighetspersoner spurte. Et eksempel er en kvinne som på mange måter fremstår som norsk rom, men som oppholdt seg mye i Belgia. Det belgiske sikkerhetspolitiet registrerte så mange som 20 ulike navn på henne, deriblant: Liza Russolino, Rusalino, Maria Lisa Jans, Marie Yans, Lisa Rosalino Modest eller Modis, Marguerite Lassetto, Lossetto, Anne Juber eller Joubert, Donato Poradi, Khay eller Chay.

Elisabeth Warsha var gift med Josef Karoli. Barna er (fra venstre) Marie, Polykarp, Karl (bak), foran står sannsynligvis Regina og det er nok Zolo som sitter på fanget. Bildet er tatt i 1922, før registrering og kontroll av rom for alvor ble satt på den internasjonale dagsordenen.
Kilde: Archives générales du Royaume.

Det lar seg vanskelig gjøre å finne opplysninger om norske rom lenger til-bake i tid enn slutten av 1800-tallet. I arkivene etter det belgiske sikkerhetspolitiet ligger det for eksempel flere pass etter nordmannen Kristian Josef Modeste. De viser at han ble født i Oslo i 1882. Videre kan vi finne papirer der han oppgir at faren het Bomba og var født i Norge.⁶⁴ Sted og tid er ikke oppgitt. Mor het Paraskiva Dombanat, men her er opplysningene enda mer sparsomme. Fødested og dato står uutfylt, så her stopper alle ledetråder i forsøket på å spore opp når familien Modeste kom til Norge. Vanskelighetene gjentar seg når vi søker opp familien Karoli. Josef Karoli ble født i Christiania 21. mars 1890. Foreldrene het Josef og Chirikli Bulchudi.⁶⁵ Utover dette har vi i arbeidet med denne boken ikke funnet opplysninger som kan fortelle oss noe mer om hvordan de kom til Norge. Den katolske kirkes arkiver kunne kanskje gitt noen svar, for rom var katolikker på den tiden, men disse er ikke gjennomgått.

I arkivene som er konsultert i arbeidet med denne boken finnes imidlertid opplysninger som antyder at det ble født rom her til lands så langt til-bake som i 1840-årene. Sannsynligvis var flere enn antatt innom Norge, og en del av dem kan ha hatt norsk statsborgerskap. Det er ikke lett å anslå hvor mange de var. Heller ikke er det enkelt å si hvor de kom fra og hvor de reiste hen. Spørsmålene er mange når det gjelder roms tidligste historie i Norge, og vi kan bare gi antydninger til svar. Først godt etter år 1900 kan vi følge individer og familier tettere. Dette henger sammen med at disse gruppene ble fulgt av myndighetene, som mente å identifisere et problem: Gruppene av innvandrede rom passet dårlig inn da de moderne nasjonalstatene skulle bygges opp og forsvares. Rom lot seg ikke enkelt telle, kategorisere eller kontrollere. De var gjerne ikke fastboende og kunne skape uro, fordommer og frykt hos lokalbefolkningen der de kom. Man snakket utover på 1900-tallet om et eget «sigøynerproblem».

Nasjonalstatene skapte en lang rekke institusjoner for kontroll og overvåkning av sine innbyggere. Særlig rammet den omfattende kontrollen dem som skilte seg fra majoriteten – i Norge fremmede av mange slag. En særlig utsatt gruppe var «omstreiferne», herunder «tatere» og «sigøynere», men den inkluderte også andre fattige og landstrykere. Kontrollen var av så vel sosial og juridisk som moralsk art. Nasjonalstatenes grenser ble gradvis strengere bevoktet, ikke minst av sikkerhetsårsaker, slik at fremmede ikke uten videre skulle slippe inn. Rom som reisende ble spesielt hardt rammet av de strenge kontrollregimene som ble etablert på Europas grenser i årene under og etter første verdenskrig. Et folk uten grenser ble i stadig sterkere grad folket ingen ville ha.