Mikael Thörnqvist

Dribling med døden

Ballfølelse 4

Oversatt av Cecilie Winger

Mikael Thörnqvist

Dribling med døden

Ballfølelse 4

Oversatt av Cecilie Winger

1

– Alvorlig talt. Hva er dette for noe?

Mamma så på den grå sørpen på tallerkenen med et ansiktsuttrykk som røpet dyp mistenksomhet.

– Tunfiskrøre, svarte pappa.

– Røre?

– Ja … det er litt forskjellig. Mest tunfisk. Og så brukte jeg grønnsakene og risen fra i går.

– Og kjøttdeigen fra i forgårs?

– Stemmer. Man kan jo ikke bare kaste mat.

Mamma kjørte gaffelen ned i den merkelige middagen og spadde opp en klump. Hun stappet den inn i munnen og skar en grimase.

– Dette er nok det verste hittil. Muligens i konkurranse med kålsuppen.

Emma så at pappa ble litt lei seg. Etter at han ble arbeidsledig hadde han fått en del underlige ideer. Dette med gjenvinning av rester og egne matoppfinnelser var uten tvil den som familien led mest under.

– Jeg syns ikke det er så ekkelt, prøvde Emma å trøste. – Rotfruktgryten var mye verre.

Pappa så ikke ut til å bli gladere av det. I det hele tatt hadde han virket mindre glad enn vanlig de siste ukene.

Emma tok tappert en bit til og innså at hun nettopp hadde løyet. Dette smakte enda verre enn rotfruktgryten. Det var faktisk ikke spiselig. Heldigvis fantes det flere av samme mening.

– Nei, det får bli pizza i dag igjen, sa mamma og skjøv tallerkenen fra seg.

– Vi har ikke råd, sa pappa.

– Råd og råd, ungene må få mat. Snart kontakter de Redd Barna. Mattias, ring og bestill.

Emmas bror hadde ikke engang rørt bestikket sitt, bare stirret med avsky på den såkalte maten som pappa hadde lagt opp til ham. Nå reiste han seg og gikk bort til telefonen. Etter alle mislykte mateksperimenter den siste tiden kunne hele familien nummeret til pizzeriaen utenat.

– Hva skal dere ha? spurte Mattias.

– En Hawaii, sa Emma.

– Quattro Stagioni, sa mamma.

– En Margherita, sa pappa. – Det får holde.

– Er det den uten noe på? spurte Emma.

– Ost og tomatsaus. Det er vel kjempegodt?

– Det kommer an på hva man sammenligner med, sa Mattias og kikket demonstrativt på den lysegrå røren på bordet.

– Dere er så bortskjemte, sa pappa. – Da jeg var liten …

– Ja da, sa Mattias. – Da var dere glade hvis dere fikk barkebrød en gang i måneden. Men vær stille nå, så jeg kan bestille.

Etter pizzamiddagen fikk mamma dårlig samvittighet og dro av gårde til treningssenteret. Mattias skulle på LAN, mens Emma og pappa ble sittende igjen ved bordet, mette og søvnige. Til slutt reiste pappa seg fra stolen.

– Emma, kan du ta oppvasken? Jeg har noen papirer som jeg må ordne med.

– Hva for noe, skal jeg gjøre alt alene? Mattias slapp jo, klaget Emma.

– Han tok oppvasken i forgårs. Og forresten er han ikke hjemme.

– Åh, det er alltid jeg som må gjøre alt!

– Du gjør slett ikke alt, ikke i det hele tatt. Det er jeg som rydder og lager mat og vasker og handler og …

– Ja ja, slutt å mase!

Hun dro opp mobilen og satte musikken på kjempehøyt. Hvis pappa tvang henne til å slite seg ut på barnearbeid, så skulle hun i det minste hevne seg med å bli døv. Da ville hun slippe å høre på maset hans heretter.

Da Emma hadde stått ved oppvaskbenken en stund, kjente hun at pappa dultet henne i skulderen. Hun snudde seg.

– Jeg går ut en stund, hørte hun svakt gjennom Justin Biebers nyeste sang.

– Hvor da?

– Går meg en tur, bare.

Emma snudde seg igjen, sur som eddik. Han fikk jammen meg gjøre det han ville, mens hun måtte slave.

Senere på kvelden tok Emma bagen med treningstøy og gikk ut i vintermørket. De trente senere nå som det var innendørssesong. Håndball-, innebandy- og basketklubbene fikk tydeligvis velge tider først, og de som spilte fotball, måtte nøye seg med det som ble til overs. Derfor startet ikke treningen før klokken åtte.

Det kom røyk ut av munnen hennes, og snøen knirket under støvlene da hun med bega seg mot treningen med raske skritt. Det føltes som om det var temmelig mange minusgrader, og Emma var glad for at hun hadde tatt på seg vantene og en ekstra genser.

Om mindre enn to uker skulle de spille Snøcupen, den første innendørscupen deres noensinne. Femmerfotball, en keeper og fire utespillere. Emma gledet seg sykt mye til det.

Mindre morsomt var det at ikke alle skulle få være med. Lasse hadde sagt at det ikke funket å være flere enn ni når man spilte femmer, da ville han ikke klare innbyttene. Så de ni som hadde vært på flest innendørstreninger, skulle få spille. For Emma var det ikke noe problem, hun hadde vært på alle treningene bortsett fra én. Men i november hadde Sara vært syk og bortreist og gått glipp av tre ganger på rad. Og hvis ikke hun fikk være med, ville det ikke bli like kult.

De trente i gymsalen på den skolen der Frida, Felicia, Miriam og flere andre på laget gikk. Det var ganske langt dit, men Emmas foreldre hadde bestemt at det var sunt for henne å røre på seg. Dessuten ville de ikke kjøre bil helt unødvendig nå når pappa var arbeidsledig og de var nødt til å spare penger. Selv om akkurat det der med «helt unødvendig» alltid pleide å handle om Emma. Når de selv skulle noe sted, var det aldri unødvendig å kjøre.

Emma begynte å småløpe, dels fordi hun frøs, dels fordi hun ikke ville komme for sent. Hun passerte huset der Miriam bodde. Det lyste hjemmekoselig i vinduene, men det var ikke et menneske å se.

Nå var det ikke langt igjen. På den andre siden av den store veien lå skolen og idrettshallen. Men for å komme dit var Emma nødt til å gå gjennom tunnelen. Der det luktet tiss og der de få lyktene som ikke var ødelagt, blunket spøkelsesaktig. Emma likte ikke gangtunneler. Hun følte seg innesperret og utestengt på samme tid.

Emma økte farten litt til og klarte seg gjennom tunnelen uten å bli overfalt. Snart var hun fremme ved gymsalen og kunne gå inn i lyset og varmen.

Garderoben var full av sko og klær. De fleste på laget hadde allerede kommet. To nye jenter, Hanna og Leila, var i ferd med å skifte. De snakket høylytt med hverandre og la knapt merke til Emma. Så hun skyndte seg bare å få på seg klærne, leggbeskytterne og skoene og gikk deretter inn til de andre.

Lasse måtte ha kommet presis for en gangs skyld, for oppvarmingen var allerede i gang. Jentene holdt på med forskjellige bevegelser mens de løp runde etter runde i salen. Lasse hadde innført denne nye typen oppvarming samtidig som de begynte med innendørstreningen i november. Morsommere enn den vanlige joggingen, syntes de fleste spillerne.

Frida løp først og var leder. Akkurat nå bestemte hun at de skulle gjøre indianerhopp. Emma kom seg inn i gruppen.

– Hvor er Felicia? spurte Sara da Emma kom opp ved siden av henne.

– Vet ikke.

Felicia trente ikke så ofte. Av og til var Emma urolig for at hun skulle slutte helt. Det hadde vært nære på i høst, da Felicia hadde hatt massevis av problemer og blant annet hjulpet vennene sine med å tagge ned Uddens klubbhus. Men Lasse hadde tilgitt henne, og Felicia hadde for lenge siden avsluttet bekjentskapet med de idiotene som gjorde det. Ingen andre på laget enn Emma og Lasse visste hva Felicia hadde gjort.

Men hun hadde alltid vært sløv med å komme på treningene, og det hadde ikke blitt bedre nå utpå vinteren. Hun hadde alltid en masse unnskyldninger, syntes Emma. Hun sa at hun hadde vondt i hodet eller var nødt til å gjøre lekser. Til tross for at Felicia naturligvis ikke hadde mer lekser enn de andre.

Frida byttet til kneløft.

– Kom igjen, latsabber! ropte Lasse.

Straks begynte Nina og Lisa, som løp rett foran Emma, å dra opp knærne slik at de nesten slo i haken. I flere sekunder – deretter daffet de i vei som før igjen.

Etter oppvarmingen prøvde Lasse å få dem til å tøye ut. Det gikk ikke noe særlig. Tøying var ikke noe kult. Emma gjorde det halvhjertet, mest for å være snill mot Lasse. De fleste orket ikke engang late som, de bare satt og snakket.

– I dag skal jeg plage dere, jenter, sa Lasse og smilte med hele ansiktet.

– Hva for noe? sa Lisa urolig. – Skal vi bare løpe og sånt?

– Mye verre enn som så. I dag skal vi trene venstrefoten.

– Neeeeeeei, sa ti jenter i kor.

– Joooo, sa Lasse.

De begynte med skudd. Eller knuffinger, som det lignet mer på når de brukte venstreføttene. Klara hadde ikke noen problemer i målet. Ikke før Sandra sprang fram og klemte inn et steinhardt skudd i krysset.

– Hun jukser! ropte Klara.

– Han sa venstre, flirte den venstrefotede Sandra.

Lasse ga Sandra ordre om å skyte med høyre isteden. Selv om Sandra hadde en sånn passelig brukbar høyrefot, kom det ikke noen riktig bra skudd i det hele tatt etter det. Emma syntes det var meningsløst å prøve å bruke venstrebeinet. Hun ville aldri klare å treffe ballen med den foten hvor mye hun enn trente.

– Lasse, vi vil skyte med høyre nå, maste hun.

– Jeg vet det, svarte Lasse. – Men det finnes ikke noe viktigere i fotball enn å ha to føtter. Så jeg skal lære dere å bruke begge, om det så er det siste jeg gjør.

– Men det er ikke noe morsomt!

Det brydde ikke Lasse seg om. Etter skuddøvelsen satte han ut kjegler til en vrien bane som han ville at jentene skulle føre ballen i – med venstrefoten. Det var fryktelig vanskelig, selv om Emma var nødt til å tilstå at hun faktisk lærte lite grann uansett. Det åttende forsøket gikk ganske mye bedre enn det første.

– Nå skal vi gjøre noe som man må ha to fungerende føtter for å klare, sa Lasse da han syntes det holdt med kjeglebanen.

– Hva da? sa Nina.

– Drible. Vet dere hva en tofotsdribling er?

Ikke engang Miriam visste det. Emma hadde faktisk gjort en tofotsdribling i sommer – det hadde Lasse fortalt henne etterpå – men hva hjalp det når hun ikke hadde noen anelse om hva hun hadde gjort?

Med blikket i gulvet, fullstendig motsatt av det han alltid sa til spillerne, drev Lasse ballen sakte fremover. Rett foran en av de små kjeglene han kalte kineserhatter, slo han først ballen med høyrefoten til venstre. Der tok han imot med venstrefoten og slo ballen til høyre. Han stanset den med sålen og snudde seg mot spillerne.

– Så dere? Først i den ene retningen, deretter i den andre.

– Det der var vel ingen dribling, sa Sandra. – Det ville lillebroren min ha klart.

– Og farmoren min, hvis noen holdt rullatoren for henne i mellomtiden, sa Sara.

– Det var så visst en dribling, sa Lasse. – Kunsten er å gjøre den fort. Sjekk nå.

Lasse satte opp farten igjen, høyere fart denne gangen. Han drev ballen mot kjeglen, og noen meter foran den kjørte han en ny høyre-venstre-kombinasjon. Men det gikk for fort, siden han skulle rekke sin egen dribling. Da han skulle ta imot ballen med høyrefoten, smatt den i vei. Lasse tok kjapt et skritt fremover for å holde tritt – og trampet på kjeglen, som gled unna.

I neste øyeblikk lå han på ryggen på gulvet. Jentene sto som forsteinet et stykke unna. Emma kjente en iskald bølge av skrekk inni seg. Lasse rørte seg ikke.

– Åh herregud, stønnet han etter et par sekunder. – Jeg er for gammel for sånne ting.

Noen av jentene gikk bort til ham med nølende skritt. Lasse kravlet seg besværlig opp på beina. Han smilte svakt til spillerne sine.

– Ikke se så forskrekket ut. Jeg lever jo.

– Sykt bra, sa Sara. – Den hadde ingen ventet seg. Kan du vise det en gang til?