Lisa Wingate

Barna fra elven

Oversatt av Benedicta Windt-Val

Lisa Wingate

Barna fra elven

Oversatt av Benedicta Windt-Val

Til de mange hundre som ble borte,

og til de mange tusen som ikke gjorde det.

Måtte historiene deres

aldri bli glemt.

Til dem som hjelper dagens foreldreløse

med å finne varige hjem.

Må dere alltid ha visshet om verdien

av arbeidet

og kjærligheten deres.

Vakre babyer, stygge babyer; strålende babyer, kjedelige babyer; sunne babyer, syke, handikappede babyer; babyer med blå øyne, brune øyne, svarte øyne; med gyllent hår, svart hår, krøller og glatt hår; tynne og tykke babyer, tre dager gamle babyer, tre måneder eller tre år gamle babyer, og alle mulige avskygninger innimellom; babyer med full familiebakgrunn og babyer uten familiehistorikk; uten alder, navn eller fødselsattest, ukjente, foreldreløse babyer slengt ut i en bakgate eller etterlatt i søppelbøtter …

Jentebabyer er mer feminine, forføreriske – de er fantastiske når det gjelder å reklamere for seg selv, og de vet instinktivt hvordan de skal markedsføre seg … Kvinner og sterke menn går fra konseptene, de smelter fullstendig og ønsker å kidnappe dem på flekken.

  FRA ARTIKKELEN

  «BABYMARKEDET»,

  The Saturday Evening Post,

  februar 1930

Preludium

Baltimore, Maryland

3. august 1939

Min historie begynner en trykkende varm augustkveld, på et sted jeg aldri kommer til å få se. Rommet lever bare i fantasien min. Som regel er det stort når jeg maner det frem. Veggene er hvite og rene, sengetøyet friskt og knitrende som vissent løv. Utenfor er brisen doven, og sikadene gnisser i de høye trærne. De grønne gjemmestedene deres er rett under vindusrammene. Fluenettingen buler innover mens takviftene skrangler over hodene våre og forsøker å flytte på den fuktige luften som ikke har noe ønske om å bevege seg.

Duften av furu driver inn, og kvinnens skrik presses ut mens pleierskene holder henne fast mot sengen. Svetten samler seg i dammer på huden hennes og renner nedover ansiktet, armene og bena. Hun ville ha blitt skrekkslagen hvis hun hadde vært oppmerksom på det.

Hun er pen. En mild, skrøpelig sjel. Ikke den typen som med vilje ville fremkalle den katastrofale oppløsningen som nettopp i dette øyeblikket er i ferd med å finne sted. I mine mange år her på jorden har jeg oppdaget at de fleste mennesker klarer seg som best de kan. De har ikke til hensikt å såre noen. Det skjer bare som et forferdelig biprodukt av overlevelsen.

Det er ikke hennes skyld, alt det som kommer til å skje etter dette ene siste, nådeløse krafttaket. Hun produserer det absolutt siste hun overhodet kunne ønske seg. Taust kjøtt sprenger seg frem – en bitte liten, lyshåret jente, så vakker som en dukke, men blå og stille.

Kvinnen har ingen mulighet til å kjenne til sitt barns skjebne, og hvis hun gjør det, vil medisineringen medføre at erindringen om den ikke vil være annet enn en tåkete tanke når morgendagen kommer. Hun holder opp med å kjempe og slå rundt seg, og gir seg over til skumringssøvnen, lullet til ro av morfinen og skopolaminen de har gitt henne for å hjelpe henne til å overvinne smerten.

For å hjelpe henne til å gi slipp på alt, og det gjør hun.

En medfølende samtale finner sted mens legene syr og pleierskene rydder vekk det som er igjen.

«Så trist når det skjer på denne måten. Så fullstendig feil når et liv ikke får så mye som et eneste åndedrag i denne verden.»

«Man må undres av og til … hvorfor … når et barn er så inderlig ønsket …»

Et slør senker seg. Små øyne tildekkes. De kommer aldri til å se.

Kvinnens ører hører, men kan ikke oppfatte. Alt glir inn og glir vekk. Det er som om hun forsøker å fange tidevannet, og det renner vekk gjennom de sammenpressede fingrene, og til slutt flyter hun bort sammen med det.

En mann venter i nærheten, kanskje i korridoren rett utenfor døren. Han er staselig, verdig. Uvant med å være så hjelpeløs. Han skulle ha blitt bestefar i dag.

En strålende forventning er smeltet om til knugende fortvilelse.

«Jeg er så lei for det, sir,» sier legen da han kommer ut fra rommet. «De kan være helt forvisset om at alt som sto i menneskelig makt, ble gjort for å mildne påkjenningen for datteren Deres og redde barnet. Jeg forstår hvor vanskelig dette er. Vær så snill å overbringe våre kondolanser til barnets far når De får kontakt med ham i utlandet. Etter så mange skuffelser må familien Deres ha hatt de største forhåpninger.»

«Kan hun få flere?»

«Det er ikke tilrådelig.»

«Dette kommer til å knekke henne. Og moren hennes også, når hun får høre det. Christine er vårt eneste barn, vet De. Trippingen av små føtter … begynnelsen på en ny generasjon …»

«Jeg forstår, sir.»

«Hva er risikoen dersom hun skulle …»

«Livet hennes. Og det er svært lite sannsynlig at datteren Deres noensinne vil føre et nytt svangerskap helt frem til terminen. Hvis hun skulle prøve på det, ville resultatene være …»

«Jeg forstår.»

Legen legger en trøstende hånd på skulderen til den sønderknuste mannen – det er i hvert fall slik jeg ser det for meg i fantasien. Blikkene deres møtes.

Legen ser seg over skulderen for å forsikre seg om at sykepleierne ikke kan høre noe. «Kan jeg få komme med et forslag, sir?» sier han dempet, alvorlig. «Jeg kjenner til en kvinne i Memphis …»

Kapittel 1

Avery Stafford

Aiken, Sør-Carolina, nåtid

Jeg tar en pause, aker meg ut på kanten av setet og retter på jakken idet limousinen saktner farten og stanser på den glovarme asfalten. Medienes nyhetsbiler venter langs fortauskanten og understreker viktigheten av morgenens tilsynelatende harmløse møte.

Men ikke et eneste øyeblikk i løpet av denne dagen kommer til å være preget av tilfeldigheter. Disse siste to månedene i Sør-Carolina har utelukkende handlet om å sørge for de helt riktige nyansene – å utforme den underforståtte betydningen slik at den antyder, men heller ikke mer.

Det vil ikke bli avgitt noen definitive erklæringer.

Ikke ennå, i hvert fall.

Ikke på lenge ennå, hvis jeg får det som jeg vil.

Jeg skulle ønske jeg kunne glemme hvorfor jeg er kommet hjem, men selve den kjensgjerningen at faren min ikke leser notatene sine eller sjekker oppdateringen fra Leslie, den hypereffektive sekretæren hans, er en umiskjennelig påminnelse. Det nytter ikke å prøve å unnslippe den fienden som taus følger med oss i bilen. Den er her i baksetet, skjult under den skreddersydde, grå dressen som henger litt for løst over de brede skuldrene til faren min.

Pappa ser ut gjennom vinduet med hodet på skakke. Han har forvist assistentene sine og Leslie til en annen bil.

«Hvordan føler du deg?» Jeg bøyer meg frem og fjerner et langt, lyst hår – mitt eget – fra setet, så det ikke skal sette seg på buksene hans når han går ut. Hvis moren min hadde vært her, ville hun ha tryllet frem en liten klesbørste, men hun er hjemme og forbereder dagens neste begivenhet – et familiebilde til julekortene, som må tas flere måneder på forskudd … bare i tilfelle pappas prognose blir forverret.

Han retter seg opp litt, løfter hodet. Statisk elektrisitet får det tykke grå håret til å stritte rett opp. Jeg verker etter å glatte det ned for ham, men jeg gjør det ikke. Det ville vært et brudd på protokollen.

Hvis mor involverer seg aktivt i hvert minste aspekt av livet vårt, som for eksempel å fjerne fnugg og planlegge familiens julebilde i juli, gjør far det stikk motsatte. Han er fjern – en øy av solid maskulinitet i en husholdning som består av kvinner. Jeg vet at han er oppriktig glad i moren min, de to søstrene mine og meg, men det er sjelden han setter ord på følelsene sine. Jeg vet også at jeg er favoritten hans, men samtidig den som forvirrer ham mest. Han er et produkt av en tid da kvinner gikk på universitetet for å sikre seg den nødvendige fruetittelen. Han vet ikke helt hva han skal gjøre med en tredve år gammel datter som avsluttet jusstudiene ved Columbia University med toppkarakterer, og som faktisk stortrives med kravene og utfordringene ved å arbeide på statsadvokatens kontor.

Uansett hva grunnen måtte være – kanskje bare fordi rollene som perfeksjonistisk datter og søt datter allerede var opptatt i familien vår – har jeg alltid vært den uhyre intelligente datteren. Jeg elsket skoletiden, og det var den uuttalte konklusjonen at jeg skulle være familiens inspirasjon og leder, erstatningen for en sønn, den som skulle etterfølge far. Men jeg hadde alltid forestilt meg at jeg ville være eldre når det skjedde, og at jeg ville være klar for det.

Nå ser jeg på pappa og tenker: Hvordan kan du la være å ønske dette, Avery? Det er det han har arbeidet for i hele sitt liv. Det er det generasjoner av Stafforder har strevd for siden den amerikanske uavhengighetskrigen, for himmelens skyld. Familien vår har alltid holdt fast ved offentlig tjeneste som en ledetråd. Pappa er intet unntak. Helt siden han ble uteksaminert fra West Point og gjorde tjeneste som militærflyver før jeg ble født, har han båret frem familienavnet med verdighet og besluttsomhet.

Selvsagt ønsker du dette, sier jeg til meg selv. Du har alltid ønsket det. Du hadde bare ikke regnet med at det skulle skje så fort, og ikke på denne måten. Det er det som er saken.

I all hemmelighet klamrer jeg meg med alle ti fingernegler til drømmen om det best mulige utfallet. Fienden vil bli beseiret på begge fronter – politisk og medisinsk. Far kommer til å bli frisk etter den operasjonen som sendte ham tidlig hjem fra Kongressens sommermøte, kombinert med den cellegiftpumpen han må gå med festet til benet hver tredje uke. Min flytting hjem til Aiken blir bare midlertidig.

Kreft kommer ikke lenger til å være en del av livet vårt.

Den kan overvinnes. Andre mennesker har gjort det, og hvis det er noen som kan klare det, er det senator Wells Stafford.

Det finnes ingen sterkere eller bedre mann enn faren min noe sted.

«Klar?» spør han og retter på dressen. Det er en lettelse da han glatter over hanekammen i håret. Jeg er ikke innstilt på å krysse grensen og gå fra datter til å være omsorgsperson.

«Jeg er rett i hælene på deg.» Jeg er villig til å gjøre hva som helst for ham, men jeg håper det ennå er mange år til vi blir tvunget til å bytte om på rollene som forelder og barn. Jeg har forstått hvor vanskelig det er, etter å ha sett far streve med å ta beslutninger for sin egen mor.

Min tidligere så slagferdige, livsglade bestemor Judy er nå bare en skygge av sitt gamle jeg. Og så smertefullt som det er, kan ikke pappa snakke med noen om det. Hvis mediene får snusen i at vi har flyttet henne til en institusjon, og spesielt til et oppgradert pleiehjem på en praktfull eiendom bare femten kilometer herfra, vil det bli en ren tapssituasjon for alle de involverte, politisk sett. Etter den blomstrende skandalen i kjølvannet av en rekke mistenkelige dødsfall og tilfeller av mishandling ved privatdrevne pleiehjem for eldre i staten vår, ville pappas politiske fiender enten påpeke at det bare er folk med penger som har råd til den beste omsorgen, eller de vil beskylde ham for å stue bort moren sin fordi han er en hjerteløs tølper som overhodet ikke bryr seg om de gamle. De kommer til å si at han gladelig vil lukke øynene for de svakes behov dersom det kan gagne vennene hans og dem som bidrar til valgkampanjene hans.

I virkeligheten finnes det overhodet ingen politisk bakgrunn for de avgjørelsene han har tatt for bestemor Judy. Vi er akkurat som alle andre familier. Hver eneste mulige vei er brolagt med dårlig samvittighet, bekledd med smerte og skjemmet av dype arr etter skam. Vi er forlegne på vegne av bestemor Judy. Vi er redde for henne. Vi er sorgtynget ved tanken på hvordan denne grusomme demensen kommer til å utvikle seg videre. Før vi flyttet bestemor til dette pleiehjemmet, rømte hun fra pleieren sin og tjenerstaben. Hun ringte etter en drosje og var borte hele dagen, og da vi endelig fant henne, vandret hun rundt i et forretningskompleks som tidligere var det foretrukne butikksenteret hennes. Hvordan hun kunne klare dette når hun ikke engang husker navnene våre, er et mysterium.

Denne morgenen bærer jeg et av yndlingssmykkene hennes. Jeg er vagt oppmerksom på fornemmelsen av det mot håndleddet mitt idet jeg lar meg gli ut av døren på limoen. Jeg later som om jeg har valgt armbåndet med libellene til ære for henne, men i virkeligheten er det en taus påminnelse om at Stafford-kvinner gjør det som må gjøres, selv når de ikke ønsker det. Lokaliseringen for denne morgenens tilstelning gjør meg ille til mote. Jeg har aldri likt pleiehjem.

Det er bare snakk om å hilse på folk, sier jeg til meg selv. Pressen er her for å dekke begivenheten, ikke for å stille spørsmål. Vi skal håndhilse, gå en runde i bygningen og delta i beboernes feiring av fødselsdagen til en kvinne som fyller hundre år. Ektemannen hennes er niognitti. Litt av en bragd.

I korridorene inne i bygget lukter det som om noen skulle ha sluppet løs trillingene til søsteren min med sprayflasker med rengjøringsmidler. Duften av kunstig sjasmin fyller luften. Leslie sniffer og nikker anerkjennende idet hun, en fotograf og flere av pleiehjemmets medarbeidere kommer bort til oss. Ved denne anledningen er det ingen livvakter med. De er sikkert allerede på plass i rådhuset for å gjøre klart til ettermiddagens debatt der. Gjennom årene har far mottatt dødstrusler fra yttergrupper og medlemmer av militante fraksjoner, for ikke å snakke om et utall av tullinger som påberoper seg å være snikskyttere, bioterrorister og kidnappere. Det er sjelden han tar slike trusler alvorlig, men sikkerhetsfolkene hans gjør det.

Idet vi svinger rundt hjørnet, blir vi møtt av bestyreren for pleiehjemmet og to nyhetsteam. Vi blir vist rundt. De filmer. Far skrur opp sjarmen. Han trykker hender, poserer for bilder, tar seg tid til å snakke med folk, bøyer seg ned over rullestoler og takker pleiere for den vanskelige og krevende jobben de gir seg i kast med hver dag.

Jeg følger i hælene på ham og gjør det samme. En sympatisk eldre herre med en bowlerhatt i tweed flørter med meg. Med en praktfull britisk aksent forteller han meg at jeg har vakre, blå øyne. «Hvis jeg hadde vært femti år yngre, ville jeg overtalt deg til å si ja til et stevnemøte,» spøker han.

«Det har du allerede gjort,» svarer jeg, og vi ler sammen.

En av pleierne advarer meg om at Mr. McMorris er en sølvhåret don juan. Han blunker til henne for å understreke at hun har rett.

Da vi beveger oss i retning av oppholdsrommet for å slutte oss til fødselsdagsselskapet for hundreåringen, går det opp for meg at jeg faktisk har det morsomt. Beboerne her virker tilfredse. Dette er ikke så luksuriøst som pleiehjemmet der bestemor Judy bor, men det er mye bedre enn de underbemannede institusjonene som er navngitt av saksøkere i de mange søksmålene den siste tiden. Det er store muligheter for at ingen av disse saksøkerne kommer til å få så mye som en ekstra krone i lommen, uansett hva slags erstatninger retten måtte tilkjenne dem. Pengemennene bak disse kjedene av pleieinstitusjoner benytter seg av nettverk av eierselskaper og aksjeselskaper uten verdier som de uten problemer kan slå konkurs for å unngå å betale. Nettopp derfor kunne det vise seg å bli ødeleggende da man avdekket bånd mellom en av disse institusjonskjedene og en av min fars eldste venner. Far er en høyprofilert frontfigur som lett kan bli gjenstand for både offentlig sinne og politisk fingerpeking.

Sinne og bebreidelser er kraftfulle våpen. Det vet opposisjonen.

Et lite podium er satt opp inne i fellesrommet. Jeg plasserer meg ute på siden sammen med resten av følget, like ved glassdørene som vender ut mot en skyggefull hage der et kaleidoskop av blomster står i fullt flor, til tross for den ulidelige sommervarmen.

En kvinne står alene på en av de skjermede hagegangene. Hun står med ansiktet vendt den andre veien og ser ut i det fjerne, tilsynelatende uten å legge merke til selskapet. Hendene hennes hviler på en stokk. Hun er kledd i en enkel, kremfarget sommerkjole og en hvit genser, selv om dagen er svært varm. Det tykke, grå håret er flettet og lagt i en krone rundt hodet hennes, og dette – sammen med den fargeløse kjolen – får henne til å virke spøkelsesaktig, som en levning fra en tid som for lengst er glemt. En lett bris rusker i espalieret til blåregnen, men det virker ikke som hun registrerer det, og dermed forsterkes illusjonen om at hun egentlig slett ikke er der.

Jeg retter oppmerksomheten mot bestyreren for pleiehjemmet. Hun ønsker alle velkommen og proklamerer årsaken til at vi er samlet her i dag – et helt århundres levd liv er tross alt ikke noe man oppnår hver dag i uken. Enda mer bemerkelsesverdig er det at fødselsdagsbarnet har vært gift i mesteparten av all denne tiden, og at hun fremdeles har sin elskede ved sin side. Det er på alle måter en begivenhet som er verdig et besøk av en senator.

For ikke å snakke om det faktum at dette paret har vært blant fars tilhengere siden den gangen han satt i Sør-Carolinas statsregjering. Teknisk sett har de kjent ham lenger enn meg, og de er nesten like lojale mot ham. Dagens hovedperson og ektemannen hennes holder de magre hendene sine høyt i været og klapper iherdig da fars navn blir nevnt.

Bestyreren forteller historien om det sympatiske kjæresteparet som er plassert ved hovedbordet. Luci ble født i Frankrike på en tid da hestetrukne vogner fremdeles fylte gatene. Det er vanskelig å forestille seg det. Hun arbeidet for den franske motstandsbevegelsen under annen verdenskrig. Ektemannen Frank var jagerpilot og ble skutt ned i kamp. Historien deres er som hentet rett ut av en film – en feiende romanse. Luci var en del av et nettverk som hjalp til med å holde ham skjult, skaffe ham en falsk identitet og smugle ham ut av landet mens han ennå var skadet. Etter krigen kom han tilbake for å finne henne. Hun bodde fortsatt på den samme gården med familien sin, stuet sammen i kjelleren, som var den eneste delen av huset som ennå var beboelig.

Jeg blir helt overveldet over alt det disse to har vært igjennom. Slikt er bare mulig når kjærligheten er ekte og sterk, når folk er bestemt for hverandre, når de er villige til å ofre alt for å være sammen. Det er dette jeg ønsker for meg selv, men av og til lurer jeg på om det er mulig å oppnå for vår moderne generasjon. Vi er så distraherte, så … travle.

Jeg kaster et blikk ned på forlovelsesringen min. Elliot og jeg har det som skal til, tenker jeg. Vi kjenner hverandre så godt. Vi har alltid stått skulder ved skulder …

Fødselsdagsbarnet heiser seg langsomt opp av stolen og tar kjærestens arm. De begynner å gå, krumbøyde og krokete, mens de støtter seg til hverandre. Det er et gripende og betagende syn. Jeg håper foreldrene mine får leve til dette modne alderdomsstadiet av livet. Jeg håper de får en lang pensjonisttilværelse … en dag … mange år inn i fremtiden, når far omsider bestemmer seg for å trappe ned. Denne sykdommen kan ikke ta ham når han bare er syvogfemti. Han er for ung. Det er altfor stor bruk for ham, både hjemme og i verden. Han har så mye ugjort ennå, og når han er ferdig med det, fortjener foreldrene mine en pensjonisttid der årstidene følger fredelig etter hverandre, og der de får mye tid sammen.

Jeg merker at jeg begynner å bli rørt, og skyver tankene fra meg. Ingen overveldende følelsesutbrudd i offentligheten – Leslies ofte gjentatte påminnelse. Kvinner kan ikke tillate seg det i denne bransjen. Det blir oppfattet som manglende kompetanse og svakhet.

Som om jeg ikke var klar over det fra før av. Det er ikke så svært annerledes i en rettssal. Kvinnelige jurister blir alltid satt på prøve, på både den ene og den andre måten. Vi må følge helt andre spilleregler.

Far gjør honnør for Frank da de møtes foran podiet. Mannen stanser, retter seg opp og gjengjelder gesten med militær presisjon. Blikkene deres møtes, og øyeblikket er ekte. Det tar seg kanskje perfekt ut for kameraet, men det skjer ikke for kameraets skyld. Far presser leppene sammen til en smal strek. Han prøver å unngå å bryte sammen.

Det ligner ham ikke å være så nær ved å la det komme til syne.

Jeg svelger enda en klump med følelser. Et skjelvende sukk slipper fra meg. Jeg presser skuldrene tilbake, flytter blikket vekk og konsentrerer meg i stedet om kvinnen i hagen. Hun står der fortsatt, med blikket rettet mot uendeligheten. Hvem er hun? Hva ser hun etter?

Et høyrøstet kor bryter ut i fødselsdagssangen, og lyden trenger ut gjennom vindusglasset og får henne til å snu seg langsomt mot bygningen. Jeg kjenner at sangen drar i meg. Jeg vet at kameraene sannsynligvis vil bli snudd i min retning, og at jeg kommer til å se åndsfraværende ut, men jeg klarer ikke å holde opp med å stirre ut på hagegangen. Jeg vil gjerne se kvinnens ansikt, i det minste. Vil det være like tomt som sommerhimmelen? Er hun bare forvirret og vandrer rundt, eller har hun holdt seg borte fra festivitasen med vilje?

Leslie napper meg i jakken bakfra, og jeg strammer meg opp som en skolepike som er blitt tatt i å prate under morgenandakten.

«Happy birth … Konsentrer deg,» synger hun rett inn i øret mitt, og jeg nikker idet hun flytter seg litt vekk for å få en bedre vinkel til bildene hun tar med mobilen med tanke på fars Instagram-konto. Senatoren er til stede på alle de nye sosiale mediene, selv om han ikke aner hvordan han skal bruke noen av dem. Den som bestyrer de sosiale mediene for ham, er et geni.

Seremonien fortsetter. Det knipses og blitses overalt. Lykkelige familiemedlemmer tørker tårer og filmer mens far overrekker et innrammet gratulasjonsbrev.

Kaken trilles inn, hundre lys blafrer.

Leslie er henrykt. Lykke og rørelse får rommet til å svulme og strekker det som en heliumballong. Blir gleden større nå, kommer vi til å sveve bort, alle sammen.

Noen rører ved hånden og håndleddet mitt, fingre som griper fatt i meg så uventet at jeg rykker hånden til meg før jeg tar meg i det – jeg må ikke forårsake en scene. Grepet er kaldt og magert og skjelvende, men forbausende sterkt. Jeg snur meg og får øye på kvinnen fra hagen. Hun ranker den krumme ryggen og ser opp på meg gjennom øyne med samme farge som hortensiaene hjemme på Drayden Hill – en myk, klar blåfarge med en lysere tåke rundt kantene. De rynkede leppene skjelver.

Før jeg klarer å samle meg, kommer en pleier bort for å hente henne og tar henne i et fast grep. «May,» sier hun med et unnskyldende blikk til meg. «Kom nå. Det er ikke meningen at du skal plage gjestene våre.»

Men den gamle kvinnen slipper ikke håndleddet mitt. Tvert imot, hun klamrer seg til det. Hun virker desperat, som om hun har behov for noe, men jeg klarer ikke å forestille meg hva det er.

Hun studerer ansiktet mitt, strekker seg opp mot det.

«Fern?» hvisker hun.

Kapittel 2

May Crandall

Aiken, Sør-Carolina, nåtid

Av og til er det som om hengslene i hjernen min er blitt rustne og slitte. Dørene åpner og lukker seg som de selv vil. En titt inn her. Et tomt rom der. Et mørkt sted jeg er redd for å se inn i.

Jeg vet aldri hva jeg kommer til å finne.

Det er ikke mulig å forutse når en barriere vil åpne seg på vidt gap, eller hvorfor.

Triggere. Det er det psykologene i TV-programmene kaller dem. Triggere … som om gnisten antenner kruttet og sender et prosjektil spinnende gjennom rifleløpet. Det er en passende metafor.

Ansiktet hennes trigger noe.

En dør åpner seg langt inne i fortiden. Jeg snubler inn gjennom den, uforvarende til å begynne med, og lurer på hva som kan være låst inne i dette rommet. I samme øyeblikk som jeg kaller henne Fern, vet jeg at det ikke er Fern jeg tenker på. Jeg har gått enda lenger bakover. Det er Queenie jeg ser.

Queenie, den sterke moren vår, som ga de vakre, gylne krøllene sine i arv til oss alle sammen. Alle unntatt stakkars Camellia.

Erindringene mine glir fjærlett hen over tretopper og langs dalbunner. Jeg reiser hele veien til en lavtliggende elvebredd ved Mississippi, til den siste gangen jeg så Queenie. Den varme, myke luften fra den sommernatten i Memphis virvler rundt meg, men natten er en bedrager.

Den er ikke myk. Den tilgir ikke.

Etter denne natten er det ingen vei tilbake.

Jeg er tolv år gammel, fremdeles smal og knudret som stolpen på en frontveranda, der jeg dingler med bena under relingen på husbåten vår og venter på at det gylne lyset fra lanternen skal speile seg i øynene på en alligator. Det er ikke vanlig at alligatorer streifer så langt opp i Mississippi, men det har vært en del prat om observasjoner av dem nå i det siste. Dette gjør det til en slags lek å holde utkikk etter dem. Unger på en husbåt tar den underholdningen de kan finne.

Akkurat nå har vi enda mer behov for avkobling enn vanlig.

Fern klatrer på rekka ved siden av meg og ser etter ildfluer inne i skogen. Hun er nesten fire år gammel, og holder på å lære seg å telle dem. Nå peker hun med en lubben finger og lener seg frem uten tanke for alligatorer. «Jeg ser en, Rill! Jeg ser en!»

Jeg tar tak i kjolen hennes og trekker henne bakover. «Ramler du uti nå igjen, hopper jeg ikke ut etter deg!»

Når sant skal sies, ville det antagelig ikke gjøre noe om hun vippet uti. Det kunne bli en nyttig lærepenge for henne. Båten ligger fortøyd i en hyggelig liten bakevje rett overfor Mud Island. Vannet utenfor akterstavnen på Arcadia rekker meg bare til hoftene. Det er mulig at Fern kan nå bunnen med tåspissene, men uansett svømmer vi som rumpetroll alle fem, til og med vesle Gabion, som ikke kan snakke i hele setninger ennå. Når du er født på elven, ferdes du i vannet like naturlig som du trekker pusten. Du kjenner alle lydene fra det, og vet hvordan det beveger seg, og hvem som bor i det. For elverotter som oss er vannet et naturlig oppholdssted. Et trygt sted.

Men det er noe i luften akkurat nå … noe som ikke er som det skal være. Jeg får gåsehud på armene, og det prikker i kinnene mine. Jeg har alltid hatt forutanelser. Jeg ville aldri fortelle det til en levende sjel, men de er der uansett. Det går kaldt nedover ryggen på meg i den lumre sommernatten. Himmelen ligger lavt over oss, og skyene er som modne meloner, klare til å briste. Det er et uvær på vei, men det jeg føler, er noe mer enn som så.

Inne fra kahytten kommer de lave stønnene fra Queenie raskere nå, uten hensyn til jordmorens dype, hese stemme: «Hør på meg, Miz Foss, du må slutte å presse, og det må du gjøre nå med en gang. Hvis denne ungen her kommer ut feil vei, blir han ikke værende lenge her i denne verden, og det gjør ikke du heller. Sånn, ja. Du må bare roe deg ned nå. Slapp av.»

Queenie utstøter en lav, hjerteskjærende lyd, omtrent som en båt som river seg løs fra tykt elvemudder. Hun har født fem av oss uten mer oppstyr enn et tungt åndedrag, men det tar så mye lengre tid denne gangen. Jeg gnir kaldsvetten av armene og føler det som om det er noe der inne i skogen. Noe ondt. Det ser i vår retning. Hvorfor er det her? Er det kommet for å ta Queenie?

Jeg føler trang til å styrte ned landgangen og løpe langs bredden og rope: «Kom deg unna nå! Kom deg vekk! Du kan ikke få mammaen min!»

Jeg kunne ha gjort det. Jeg er ikke redd for at det skal være alligatorer der. Men i stedet sitter jeg så stille som en tobeltelo på reiret. Jeg lytter til det jordmoren sier. Hun snakker høyt nok, jeg kunne like gjerne vært inne i kahytten.

«Å, milde makter! Å, hjelpe meg! Hu har mer enn én inne i seg. Det er sant!»

Pappa mumler noe jeg ikke oppfatter. Jeg hører skrittene hans over gulvet, nøle, gå tilbake igjen.

Jordmoren snakker igjen. «Mista Foss, det er’ke noe jeg kan gjøre med dette. Hvis du ikke får kona di til en doktor i en fei, kommer ikke disse babyene til å se så mye som et gløtt av denne verden, og mammaen deres kommer til å dø, hu også.»

Briny svarer ikke med en gang. Han slår begge knyttnevene så hardt mot veggen at det skrangler i billedrammene til Queenie. Noe løsner, det klirrer i metall mot tre, og jeg vet hva det er, ut fra hvor det faller, og hvordan det høres. For mitt indre blikk ser jeg korset med den bedrøvede mannen på, og jeg har lyst til å løpe inn og ta det og knele ned ved sengen og hviske mystiske, polske ord, akkurat som Queenie gjør i stormfulle netter når Briny ikke er om bord i husbåten, og regnvannet skyller ned over taket, og bølgene slår mot skroget.

Men jeg kan ikke det underlige, skarpe språket Queenie lærte av den familien hun var hos før hun rømte til elven sammen med Briny. De få polske ordene jeg kan, ville bare bli det rene kaudervelsk hvis jeg satte dem sammen. Og likevel – hvis jeg kunne holde Queenies kors i hendene akkurat nå, ville jeg si dem til denne blikkmannen som Queenie kysser når uværet kommer.

Jeg ville prøve omtrent hva som helst for å hjelpe til med å få denne fødselen overstått og se Queenie smile igjen.

Brinys støvler skraper mot plankene på den andre siden av døren, og jeg hører korset skrangle over gulvet. Briny ser ut av det uklare vinduet som stammer fra våningshuset han rev ned for å bygge båten, lenge før jeg i det hele tatt var født. Siden mammaen til Briny lå på dødsleiet, og avlingen hadde tørket bort enda et år, ville banken få huset uansett. Briny tenkte at elven var det riktige stedet å oppholde seg på. Han hadde rett også. Da depresjonen slo til, klarte han og Queenie seg helt utmerket på vannet. Selv ikke depresjonen kan sulte ut elven, sier han hver gang han forteller historien. Elven har sin egen magi. Hun tar vare på menneskene sine. Det kommer hun alltid til å gjøre.

Men nå i kveld er denne magien forsvunnet.

«Mista! Hører du at jeg snakker til deg?» Jordmoren er amper nå. «Jeg vil ikke ha blodet deres på henda mine. Få kvinnen din på sykehuset. Nå med en gang.»

Brinys ansikt knyter seg bak ruten. Han kniper øynene sammen. Han hamrer knyttneven mot pannen, lar den falle mot veggen. «Uværet …»

«Jeg blåser i om så djevelen sjøl danser forbi, Mista Foss. Det fins ikke noe jeg kan gjøre for denne jenta. Og jeg vil ikke ha det på henda mine, nei, sir.»

«Hun har aldri … hatt problemer … ikke med de andre. Hun …»

Queenie skriker høyt og skjærende, og lyden virvler ut i natten som hylet fra en villkatt.

«Dersom det ikke er noe du har glømt bort å fortelle meg, har hu aldri fått to babyer på en gang før heller.»

Jeg reiser meg, tar med meg Fern og plasserer henne på husbåtens veranda sammen med Gabion, som er to, og Lark, som er seks. Camellia skotter bort på meg, der hun sitter og ser inn gjennom det forreste vinduet. Jeg lukker porten over gangbroen og sier til Camellia at hun ikke må la småungene klatre over den. Hun svarer bare med en grimase. Hun er ti år gammel, og hun har både Brinys muldyraktige stahet og det mørke håret og øynene hans. Hun liker ikke å få beskjed om hva hun skal gjøre. Hun er trassig som en sypressrot og dobbelt så treg av og til. Hvis småungene begynner å sutre og mase, blir problemene våre enda verre enn de er fra før av.

«Det kommer til å gå bra,» lover jeg og stryker dem over de myke, gylne hodene som om de skulle være valper. «Queenie har det bare litt tøft nå, verre er det ikke. Hun orker ikke å bli plaget på toppen av det. Hold dere i ro nå. Den gamle varulven er på farten i kveld, jeg hørte ham snøfte nå nettopp. Det er ikke trygt å være ute.» Nå når jeg er blitt tolv år, tror jeg ikke på varulven og busemannen og gale kaptein Jack og elvepiratene hans. Ikke så veldig, i hvert fall. Jeg tviler på at Camellia noen gang har bitt på de ville historiene til Briny.

Hun griper etter dørklinken.

«Nei,» hveser jeg. «Jeg skal gå.»

Vi har fått beskjed om å holde oss utenfor, og det er noe Briny aldri sier hvis han ikke mener det. Men akkurat nå høres det som om Briny ikke aner hva han skal gjøre, og jeg er bekymret for Queenie og den nye lillebroren eller lillesøsteren min. Alle vi ungene har gledet oss til å få vite om det ble en gutt eller en jente. Men den skulle ikke ha kommet riktig ennå. Dette er tidlig – enda tidligere enn Gabion, som var et bitte lite knøtt som skled rett inn i verden før Briny kunne få båten inn til land og finne en kvinne som kunne hjelpe til med fødselen.

Det virker ikke som denne nye babyen er innstilt på å gjøre det så enkelt. Kanskje den kommer til å ligne på Camellia når den kommer ut, og blir akkurat like sta.

Babyer, minner jeg meg selv på. Det synker inn at det er mer enn én der, akkurat som med valper, og det er ikke normalt. Tre liv ligger halvveis skjult bak sengeforhenget Queenie har sydd av pene Golden Heart-melsekker. Tre kropper forsøker å rive seg fra hverandre, men de klarer det ikke.

Jeg åpner døren, og jordmoren er over meg før jeg rekker å bestemme meg for om jeg skal gå inn eller ikke. Hånden hennes låser seg rundt armen min. Det føles som om fingrene hennes rekker to ganger rundt. Jeg kikker ned og ser sirkelen av mørk hud mot lys. Hun kunne brekke meg i to hvis hun ønsket det. Hvorfor kan hun ikke redde lillebroren eller lillesøsteren min? Hvorfor kan hun ikke trekke babyen ut fra mammas kropp og inn i denne verden?

Queenies hånd griper om forhenget, og hun skriker og drar og buer kroppen opp fra sengen. En fem–seks ståltrådkroker rives løs. Jeg ser mammas ansikt. Det lange, silkemyke, lyse håret ligger klistret mot huden, og de blå øynene, disse vakre, milde, blå øynene som kjennetegner oss alle sammen, unntatt Camellia, buler ut. Huden på kinnet hennes strammes så voldsomt at den blir full av et nettverk av årer, akkurat som vingene til øyenstikkerne.

«Pappa?» Hviskingen min kommer som en avslutning på Queenies skrik, men likevel er det som om den forstyrrer luften i rommet. Jeg pleier aldri å kalle Briny pappa eller Queenie mamma med mindre noe er virkelig galt. De var så unge da de fikk meg, og jeg tror ikke de i det hele tatt tenkte på å lære meg ordene mamma og pappa. Det har alltid vært som om vi var jevnaldrende venner. Men en sjelden gang har jeg behov for at de skal være en pappa eller en mamma. Forrige gang var for noen uker siden, da vi så en mann som var hengt i et tre, død, med oppsvulmet kropp.

Kommer Queenie til å se slik ut hvis hun dør? Kommer hun til å dø først, og så babyene? Eller blir det omvendt?

Magen min knyter seg så stramt at jeg ikke engang kjenner den store hånden rundt armen lenger. Kanskje jeg til og med er glad for at den er der og holder meg oppreist, holder meg forankret på den samme flekken. Jeg er redd for å gå nærmere bort til Queenie.

«Fortell ham det, du!» Jordmoren rister meg som en filledukke, og det gjør vondt. Tennene hennes glinser hvitt i lyset fra lykten.

Tordenen ruller et sted i nærheten, og et vindkast treffer styrbord vegg så jordmoren tumler forover og drar meg med. Queenies blikk møter mitt. Hun ser på meg slik et lite barn ville se, som om hun tror jeg kan hjelpe henne, og bønnfaller meg om å gjøre det.

Jeg svelger hardt og prøver å finne stemmen min. «P-pappa?» stammer jeg på ny, og han ser fremdeles rett fremfor seg. Han har stivnet som en kanin når den fornemmer at det er fare på ferde.

Gjennom vinduet ser jeg Camellia med ansiktet presset mot ruten. Småungene har klatret opp på benken for å se inn. Store tårer triller nedover de lubne kinnene til Lark. Hun kan ikke fordra å se at et levende vesen har det vondt. Hun kaster all agnfisken ut i elven igjen så sant hun kan se sitt snitt til det. Når Briny skyter vaskebjørner eller ender eller ekorn eller hjort, bærer hun seg som om det skulle være bestevennen hennes som er blitt drept rett for øynene på henne.

Hun stoler på at jeg skal redde Queenie. Det gjør de alle sammen.

Et lyn flerrer luften et stykke borte. Det overdøver det gule skjæret fra kulloljen, og så blir det mørkt. Jeg forsøker å telle sekundene før jeg hører tordenen, så jeg kan finne ut hvor langt borte uværet er, men jeg er for oppskaket.

Hvis Briny ikke får Queenie til doktoren snart, blir det for sent. Som vanlig har vi ankret opp langt utenfor allfarvei. Memphis er helt borte på den andre siden av den brede, mørke Mississippi-elven.

Jeg hoster en klump opp fra halsen og strammer meg opp så den ikke skal komme tilbake. «Briny, du er nødt til å få henne over vannet.»

Langsomt snur han seg mot meg. Ansiktet hans er fremdeles glassaktig, men han ser ut som han har ventet på dette – på at noen andre enn jordmoren skal fortelle ham hva han skal gjøre.

«Briny, du er nødt til å ta henne med deg i jollen nå, før det uværet slår til.» Det vil ta for lang tid å flytte husbåten, det vet jeg. Briny ville også forstå det hvis han hadde vært i stand til å tenke klart.

«Si det til ham, du!» oppfordrer jordmoren igjen. Hun begynner å gå mot Briny mens hun skyver meg foran seg. «Hvis du ikke får den kvinnen vekk fra denne båten, kommer jentungen her til å miste mammaen sin før morgenen gryr.»