Fredrik Backman

Vi mot dere

Oversatt av Einar Blomgren MNO

Fredrik Backman

Vi mot dere

Oversatt av Einar Blomgren MNO

Til Neda.

Jeg prøver fremdeles å imponere deg.

Bare så du vet det.

1

«Det kommer til å være noens skyld»

Har du sett en by falle? Vår gjorde det. Vi kommer til å si at volden kom til Bjørnstad den sommeren, men det vil være en løgn, for volden fantes her allerede. For noen ganger er det så enkelt å få mennesker til å hate hverandre at det virker ubegripelig at vi noensinne gjør noe annet.

Vi er et lite sted i skogen. Folk sier at ingen vei går hit, bare forbi. Økonomien hoster hver gang den trekker pusten dypt, fabrikken sier opp folk hvert år, som et barn som tror at ingen ser at kaken i kjøleskapet er blitt mindre hvis man bare tar litt fra alle sider. Legger man gamle og nye bykart oppå hverandre, er det som om handlegaten og den lille stripen som kalles «Sentrum», trekker seg sammen som flesk i en varm stekepanne. Vi har fremdeles en ishall, men ikke så mye mer. Men på den annen side, pleier man å si her: Hva mer trenger man, for pokker?

Folk som kjører gjennom, sier at Bjørnstad bare lever for hockey, og noen dager har de kanskje rett. Iblant må man kanskje få leve for noe for å overleve alt annet. Vi er ikke tjukke i huet, ikke grådige. Du kan si mye dritt om Bjørnstad, men folk her er harde og hardtarbeidende. Så vi bygde et hockeylag som var som oss, som vi kunne være stolte av, for vi var ikke som dere. Når folk fra storbyene syntes at noe virket for vanskelig, flirte vi: «Det skal være vanskelig.» Det var ikke lett å leve her, det var derfor vi klarte det, og ikke dere. Vi sto oppreist, uansett vær. Men så skjedde det noe, og vi falt.

For det fantes en historie om oss, før denne, og vi kommer alltid til å bære skylden for den. Iblant kan gode mennesker gjøre forferdelige ting i den tro at de prøver å beskytte det de elsker. En gutt, stjernen i hockeyklubben vår, voldtok en jente. Og vi gikk oss vill. En småby er summen av våre valg, og da det var påstand mot påstand mellom to av våre barn, valgte vi hans, for det var lettere. For hvis jenta løy, kunne livet vårt fortsette som vanlig. Da vi fikk vite sannheten, gikk vi i knas, og byen med oss. Det er lett å si at vi burde ha gjort alt annerledes, men kanskje heller ikke du hadde gjort det. Hvis du hadde vært redd, hvis du hadde vært nødt til å velge side, hvis du hadde visst hva du måtte ofre. Du er kanskje ikke så modig som du tror. Du er kanskje ikke så ulik oss som du håper.

Dette er historien om det som hendte etterpå, fra en sommer til en vinter. Den kommer til å handle om Bjørnstad og nabobyen Hed, og hvordan rivaliseringen mellom to hockeylag kan vokse til en rasende kamp om penger og makt og overlevelse. Det er en fortelling om ishaller og alle hjerter som slår rundt dem, om mennesker og sport og hvordan de iblant skiftes om å bære hverandre. Om oss, vi som drømmer og slåss. Noen kommer til å bli forelsket og noen knust, vi kommer til å ha våre beste dager og våre aller verste. Denne byen kommer til å juble, men den kommer også til å begynne å brenne. Det vil komme et fryktelig smell.

Noen jenter kommer til å gjøre oss stolte, noen gutter kommer til å gjøre oss store. Unge menn kledd i forskjellige farger kommer til å slåss på liv og død i en mørk skog. En bil kommer til å kjøre for fort gjennom natten. Vi kommer til å si at det var en trafikkulykke, men ulykker skjer ved en tilfeldighet, og denne kommer vi til å vite at vi kunne ha forhindret. Denne kommer til å være noens skyld.

Mennesker vi elsker, kommer til å dø. Vi kommer til å begrave våre barn under våre vakreste trær.

2

«Det finnes tre typer mennesker»

Bank-bank-bank-bank-bank.

Det høyeste punktet i Bjørnstad er et fjell sør for småbyens siste hus. Derfra ser man helt fra de store villaene på Høyden, forbi fabrikken og ishallen og de mindre rekkehusene i sentrum, helt bort til blokkene i Dumpa. Det står to jenter på fjellet og ser ut over byen sin. Maya og Ana. De skal snart fylle seksten år, og det er vanskelig å si om de ble bestevenner til tross for at de er så forskjellige, eller på grunn av det. Den ene liker instrumenter, den andre liker skytevåpen. Deres gjensidige avsky for hverandres musikksmak er en nesten like tilbakevendende krangel som deres ti år lange husdyrkonflikt, og senest i vinter ble de kastet ut fra en historietime på skolen fordi Maya mumlet: «Vet du hvem som var en hundeperson, Ana? Hitler!» Hvorpå Ana brølte: «Vet du hvem som var en katteperson, da? Josef Mengele!»

De kjekler stadig, elsker hverandre konstant, og helt siden de var små, har de hatt dager da de har følt at det var de to mot hele verden. Etter det som hendte med Maya i vår, har bare alle dager føltes sånn.

Det er nettopp blitt juni. Tre fjerdedeler av året er dette stedet innkapslet i vinter, men i noen fortryllede uker er det sommer nå. Skogen rundt dem beruser seg på sollyset, trærne vaier lykkelig langs vannene, men jentenes øyne bærer ingen tilfredsstillelse. Denne tiden på året var en gang deres evige eventyr, de levde ute i naturen og kom hjem sent om kvelden med ødelagte klær og skitne ansikter og barndom i øynene. Den er slutt. De er voksne nå. For en del jenter er det ikke noe man velger å bli, det er noe man blir påtvunget.

Bank. Bank. Bank-bank-bank.

Det står en mor utenfor et hus. Hun legger sitt barns bager inn i en bil; hvor mange ganger gjør man det mens de vokser opp? Hvor mange leker plukker man opp fra gulvet, hvor mange kosedyr går man manngard etter ved leggetid, og hvor mange votter gir man opp håpet om å finne i barnehagen? Hvor mange ganger tenker man at hvis naturen nå virkelig ville at mennesker skulle forplante seg, burde kanskje evolusjonen nå ha latt det vokse skohorn ut av underarmene på alle foreldre, slik at vi kunne nå inn under alle fordømte sofaer og kjøleskap? Hvor mange timer venter vi i entreen på ungene våre? Hvor mange grå hår setter de i hodet på oss? Hvor mange liv vier vi til deres ene? Hva kreves for å være en god forelder? Ikke mye. Bare alt. Bare akkurat alt.

Bank. Bank.

Oppe på fjellet snur Ana seg mot sin beste venn og spør: – Husker du da vi var små? Da du alltid ville leke at vi hadde barn?

Maya nikker uten å slippe byen med blikket.

– Vil du fremdeles ha barn? spør Ana.

Mayas munn åpnes knapt idet hun svarer. – Vet ikke. Du?

Anas skuldre hopper sakte, i like deler sinne og sorg. – Kanskje når jeg er gammel.

– Hvor gammel?

– Sånn tretti.

Maya er stille lenge før hun spør: – Vil du ha gutter eller jenter?

Ana svarer som om hun har viet hele livet til å tenke på det: – Gutter.

– Hvorfor det?

– Fordi verden er jævlig mot dem, noen ganger. Men mot oss er den nesten alltid det.

Bank.

Moren lukker bakluka. Hun holder gråten tilbake, for hun vet at hvis hun slipper fram bare et gram av den nå, vil den aldri ta slutt. Uansett hvor gamle barna våre blir, vil vi ikke gråte i deres nærvær. Vi gjør hva som helst for dem, men de vet aldri det, for de forstår ennå ikke rekkevidden av noe som er betingelsesløst. Forelderens kjærlighet er uutholdelig, skjødesløs og uansvarlig. De er så små når de sover i sine senger, og vi sitter ved siden av, sønderknust innvendig. Det er et helt liv av tilkortkommenhet og dårlig samvittighet, vi legger ut lykkelige bilder overalt, men vi viser aldri mellomrommene i fotoalbumet, der alt som gjør vondt, blir værende. De tause tårene i mørklagte rom. Vi ligger søvnløse av skrekk for alt som kan hende dem, alt de kan bli utsatt for, alle situasjoner der de kan bli ofre.

Moren går rundt bilen og åpner døren. Hun er ikke spesielt forskjellig fra andre mødre. Hun elsker, hun blir redd, bryter sammen, fylles av skam, er utilstrekkelig. Hun satt våken ved sengen da gutten var tre år og så ham sove og fryktet alt det fæle som kunne hende ham, akkurat som alle foreldre gjør. Hun trodde bare aldri at hun skulle behøve å frykte det motsatte.

Bank.

Det er grålysning, småbyen sover, den store veien ut av Bjørnstad ligger øde, men jentenes blikk er likevel festet på den der oppe fra fjellet. De venter tålmodig.

Maya drømmer ikke om voldtekten lenger. Ikke om Kevins hånd over munnen hennes, hele kroppstyngden hans som kvalte skrikene hennes, ikke om rommet hans med alle hockeypokalene på hyllene, eller gulvet der bluseknappen hennes ramlet ned. Hun drømmer bare om joggeløypa rundt Høyden nå, hun kan se den herfra. Da Kevin løp alene der, og hun steg ut av mørket med et gevær. Satte det mot hodet hans da han skalv og gråt og ba henne om nåde. I drømmen dreper hun ham, hver natt.

Bank. Bank.

Hvor mange ganger får en mor barnet sitt til å fnise? Hvor mange ganger får han henne til å le høyt? Unger snur opp ned på oss innvendig når vi innser at de gjør det med vilje for første gang, når vi oppdager humoren deres. Når de tuller, lærer seg å manipulere følelsene våre. Hvis de elsker oss, lærer de seg å lyve kort tid etter det, skåner våre følelser, later som om de er lykkelige. De lærer så fort hva vi ønsker oss. Vi kan innbille oss at vi kjenner dem, men de har sine egne fotoalbum, og de blir voksne i mellomrommene.

Hvor mange ganger har moren stått ved bilen utenfor huset, sett på klokken og utålmodig ropt sønnens navn? Hun behøver ikke det i dag. Han har sittet taus i passasjersetet i flere timer mens hun har pakket. Kroppen hans, en gang så veltrent, er tynn etter flere uker da hun har måttet kjempe for å få mat i ham. Blikket hans er tomt ut gjennom vinduet.

Hva kan en mor tilgi sin sønn for? Hvordan skal hun kunne vite det på forhånd? Ingen forelder tror at deres lille gutt skal vokse opp og bli en gjerningsmann. Hun vet ikke hva slags mareritt han har nå, men han våkner skrikende fra dem. Helt siden den morgenen da hun fant ham i joggeløypa, stille av kulde, stiv av skrekk. Han hadde tisset på seg, de fortvilte tårene hadde forfryst kinnene hans.

Han voldtok en jente, og ingen kunne noensinne bevise det. Det vil alltid finnes mennesker som hevder at det betyr at han slapp unna, at familien hans slapp straff. De har rett, selvfølgelig. Men for moren hans vil det aldri føles slik.

Bank. Bank. Bank.

Idet bilen begynner å bevege seg langs veien, står Maya på fjellet og vet at Kevin aldri kommer til å vende tilbake hit. At hun knekte ham. Det vil alltid finnes mennesker som hevder at det betyr at hun vant.

Men for henne vil det aldri føles slik.

Bank. Bank. Bank. Bank.

Bremselysene tennes i et kort blaff, moren kaster et siste blikk i speilet, på huset som var et hjem, og de små limrestene på postkassen der navnet «Erdahl» er revet av, bokstav for bokstav. Kevins far pakker den andre bilen alene. Han sto ved siden av moren i joggeløypa, så sønnen deres ligge der med gråt på genseren og urin på buksene. Livet deres gikk i stykker lenge før det, men først da så hun skårene. Faren nektet å hjelpe henne da hun halvt bar og halvt slepte gutten gjennom snøen. Det er to måneder siden, og Kevin har ikke forlatt huset siden da, foreldrene hans har knapt sagt et ord til hverandre. Menn definerer seg selv på mer distinkte måter enn kvinner, det er det livet har lært henne, og mannen og sønnen hennes har alltid definert seg gjennom ett eneste ord: vinnere. Så lenge hun kan huske, har faren drillet samme budskap inn i gutten: «Det finnes bare tre typer mennesker. De som vinner, de som taper, og de som ser på.»

Og nå? Hvis de ikke er vinnere, hva er de da? Moren slipper opp bremsen, slår av stereoen, kjører ned på veien og svinger i den ene retningen. Sønnen sitter ved siden av henne. Faren setter seg i den andre bilen og kjører alene i motsatt retning. Skilsmissepapirene ligger i posten, sammen med brevet til skolen om at faren har flyttet til en annen by, og at moren og sønnen har flyttet utenlands. Morens telefonnummer står nederst i fall skolen har noen spørsmål, men ingen kommer til å ringe. Denne byen kommer til å gjøre alt den kan for å glemme at familien Erdahl noensinne har vært en del av den. Etter fire timers taushet i bilen, da de er så langt fra Bjørnstad at man ikke ser skog lenger, hvisker Kevin til moren sin: «Tror du at man kan bli et annet menneske?»

Hun rister på hodet, med bitemerker i underleppa, mens hun blunker så hardt at hun ikke ser veien foran seg. «Nei. Men man kan bli et bedre.» Han holder henne skjelvende i hånden da. Hun holder den som om han var tre år, som om han hang over kanten på et stup. Hun hvisker: «Jeg kommer aldri til å tilgi deg, Kevin. Men jeg kommer aldri til å forlate deg.»

Bank-bank-bank-bank-bank.

Det er slik denne byen høres ut, overalt. Kanskje man er nødt til å bo her for å forstå det.

Bankbankbank.

På fjellet står to jenter og ser bilen forsvinne. De skal snart fylle seksten år. En av dem holder i en gitar, den andre i et gevær.

3

«Som en mann»

Det verste vi vet om andre mennesker, er at vi er avhengige av dere. At deres handlinger påvirker livet vårt. Ikke bare de menneskene vi velger, dem vi liker, men også alle dere andre: idiotene. Dere som står foran oss i alle køer, dere som ikke kan kjøre bil ordentlig, dere som liker dårlige TV-serier og snakker for høyt på restaurant og som har unger som smitter våre unger med omgangssjuke i barnehagen. Dere som parkerer på skrå og stjeler jobbene våre og stemmer på feil parti. Dere har også innflytelse på livet vårt, hvert eneste sekund.

Herregud, som vi hater dere for det.

*

I baren på Pub Pelsen sitter tause gamle menn på rad. Det sies at de er i syttiårsalderen, men kan sikkert være minst det dobbelte. De er fem stykker, men har minst åtte meninger, og de kalles «gubbefemmeren» fordi de alltid står ved vantet og ljuger og krangler på alle treningene til Bjørnstad Hockey. Etterpå går de til Pelsen og ljuger og krangler der i stedet, og noen ganger morer de seg med å lure hverandre til å tro at demensen kommer smygende: Det hender at de bytter nummer på hverandres husvegger om natten, og ganske ofte gjemmer de hverandres nøkler når de har fått litt innabords. En gang tok fire av dem og tauet bort den femtes bil og byttet den ut med en identisk leiebil, bare fordi han skulle bli livredd for at det omsider var på tide med pleiehjemsplass når han ikke engang kunne kjøre hjemmefra neste morgen. Når de går på kamp, betaler de med Monopol-penger, og i nesten en hel sesong for noen år siden lot alle sammen som om de var på OL i 1980, og hver gang de fikk øye på sportssjef Peter Andersson i Bjørnstad Hockey, snakket de tysk med ham og kalte ham «Hans Rampf». Det drev sportssjefen sakte til vanvidd, og gubbefemmeren ble gladere av dette enn av en sudden death-seier. Folk i byen pleier å si at det er fullt mulig at gubbene faktisk er demente nå, alle fem, men hvem faen kan vel bevise det?

Ramona, eieren av Pub Pelsen, setter fem whisky på bardisken. Det finnes bare én type whisky her, men flere typer sorg. Gubbene har fulgt Bjørnstad Hockey helt opp og helt ned i seriesystemene. Hele livet. Dette kommer til å bli deres verste dag.

*

Mira Andersson sitter i bilen sin på vei til kontoret da telefonen ringer. Hun er stresset, av mange grunner. Hun mister telefonen under setet og banner med den typen anatomiske beskrivelse av underverdenens hersker som ifølge Miras mann vil kunne gjøre fulle sjømenn sjenerte. Da Mira vel får tak i telefonen, må kvinnen i den andre enden ha et par sekunder for å samle seg etter alle adjektivene.

– Hallo? roper Mira.

– Ja, unnskyld, jeg ringer fra S Express. Du har sendt oss en e-post og bedt om et tilbud på …, fremfører kvinnen meget spak.

– Fra … hva heter dere? «S Express»? Nei, du har fått feil nummer! konstaterer Mira.

– Er du sikker? I papirene mine står det at …, begynner kvinnen, men da mister Mira telefonen igjen og bryter ut i en spontan redegjørelse for akkurat hva hun mener om både kjønnsorganet og hodeformen til den ansvarlige ingeniøren som har designet telefonen, og da hun vel får tak i den, har kvinnen i den andre enden gjort seg selv en tjeneste og lagt på.

Mira rekker ikke å tenke så mye mer på dette. Hun venter en samtale fra mannen sin, Peter, som har et møte med kommunen om hockeyklubbens framtid i dag, og nervøsiteten for konsekvensene av møtet er en knute som strammes stadig hardere i Miras mage. Da hun slipper telefonen i passasjersetet, blinker bakgrunnsbildet av datteren Maya og sønnen Leo, fort, før tastelåsen slukker displayet.

Mira kjører til jobben. Hvis hun i stedet hadde stoppet bilen og søkt på «S Express» på nettet, hadde hun fått vite at det er et flyttebyrå. I byer som ikke bryr seg særlig mye om hockeyklubben sin, ville det kanskje virke som en harmløs spøk, at noen hadde bestilt et tilbud derfra i familien Anderssons navn, men Bjørnstad er ikke en slik by. I en taus skog trenger man ikke å rope for å virke truende.

Mira kommer selvsagt til å finne ut av det snart. Hun er en oppvakt kvinne, og hun har bodd her lenge nok. Bjørnstad er kjent for ganske mange ting: bedøvende vakre skoger, en siste villmark i et land der rikspolitikerne bare vil at storbyregionene skal vokse. Her finnes vennlige, ydmyke, flittig arbeidende mennesker som elsker naturen og idretten, et publikum som fyller tribunene uansett hvilken divisjon laget spiller i, pensjonister som maler ansiktet grønt når de går på kamp. Ansvarsfulle jegere, dyktige fiskere, mennesker harde som skogen og sta som isen, og naboer som hjelper den som trenger det. Livet kan være tungt, men da flirer de og sier: «Det skal være hardt.» Bjørnstad er kjent for det. Men … ja. Byen er kjent for andre ting også.

For noen år siden fortalte en gammel hockeydommer i mediene om de verste minnene han hadde fra karrieren. På andre, tredje og fjerde plass lå kamper i storbyene der sinte fans kastet snusesker, mynter og golfballer inn på isen når de ikke likte en dommeravgjørelse. Men på første plass lå en trang ishall langt ute i skogen, der dommeren en gang dømte straffe til bortelaget i kampens siste minutt. Da skyteren scoret mål og Bjørnstad tapte, skottet dommeren opp mot den beryktede ståtribunen som tilhører «Gruppen», alltid full av menn i svarte jakker som synger øredøvende og brøler skrekkinngytende. Men de hevet ikke stemmene da. Gruppen ble bare musestille.

Det var Miras mann, Peter Andersson, sportssjef i Bjørnstad Hockey, som forsto faren først. Han stormløp mot teknikerbåsen, og akkurat ved sluttsignalet klarte han å slukke alle lysene. I mørket førte vaktene dommerne vekk og kastet dem ut derfra med en gang. Ingen behøvde å forklare hva som ellers ville ha hendt.

Det er derfor det er nok med lavmælte trusler her. Det holder med en telefon til et flyttebyrå, og snart kommer Mira til å skjønne poenget med den telefonen.

Møtet i kommunehuset er ikke slutt ennå, men noen i Bjørnstad vet allerede resultatet.

*

Utenfor kommunehuset vaier det alltid flagg i flaggstengene, ett i nasjonens farger og ett med kommunens våpen. Politikerne ser dem fra møterommet. Det er noen dager før midtsommer, tre uker etter at Kevin og familien hans forlot byen. De forandret historien da de gjorde det, ikke den som skal komme, men den som har vært. Det har bare ikke gått opp for alle ennå.

En av politikerne hoster nervøst og gjør et tappert forsøk på å kneppe dressjakka selv om det er anslagsvis et halvt dusin julebord siden det i det hele tatt var teoretisk mulig, og sier: – Jeg beklager, Peter. Men vi har bestemt at regionen har best av at vi prioriterer kommunens ressurser på en hockeyklubb. Ikke to. Vi vil fokusere på … Hed Hockey. Det ville være best for alle, inkludert deg selv, hvis du bare aksepterte det. Med tanke på … situasjonen.

Peter Andersson, sportssjef i Bjørnstad Hockey, sitter på den andre siden av bordet. Vissheten om hvordan han er blitt forrådt, sender ham hodestups ned i mørket, og stemmen bærer nesten ikke idet han får fram: – Men vi … vi trenger hjelp i bare noen måneder, til vi finner flere sponsorer, kommunen trenger bare å stå som garantist for lånene hos banken …

Han tier, og skammer seg straks over sin egen dumhet. Politikerne har naturligvis allerede snakket med banksjefene, de er naboer og spiller golf og går på elgjakt sammen. Denne beslutningen ble tatt lenge før Peter kom inn i rommet. Da politikerne innkalte ham, var de nøye med å understreke at det var et «uformelt møte». Det kommer ikke til å bli skrevet noe referat. Stolene i møterommet er ekstra smale slik at de mektigste skal kunne sitte og oppta flere samtidig.

Peters telefon plinger, og da han åpner den, er det en e-post om at Bjørnstad Hockeys klubbdirektør har gått av. Han visste hva som kom til å hende her, har sikkert allerede fått tilbud om jobb i Hed i stedet. Peter blir nødt til å ta smellen alene.

Politikerne på den andre siden av bordet vrir ubekvemt på seg, og Peter ser hva de tenker. «Ikke skjem deg ut nå. Du må ikke trygle og be. Ta det som en mann.»

*

Bjørnstad ligger ved en stor innsjø, med en smal strand langs hele den ene siden. Den tilhører byens tenåringer på denne årstiden, når det er så varmt at man nesten rekker å glemme at vinteren i Bjørnstad er ni måneder lang. Blant mylderet av badeballer og hormoner sitter en tolv år gammel gutt med solbriller. Han heter Leo Andersson. I fjor sommer var det få på stranden som visste det, men alle vet det nå, og de skotter bort på ham som om han er en sprengladning. For et par måneder siden ble Leos storesøster, Maya, voldtatt av Kevin, men politiet kunne aldri bevise noe, så Kevin gikk fri. Byen var delt, de fleste var på Kevins side, og hatet vokste så sterkt at de prøvde å drive hele Leos familie ut av byen. De kastet steiner med ordet «HORE» på gjennom vinduet til søsteren hans, de trakasserte henne på skolen, de innkalte til møte i ishallen og prøvde å få hennes og Leos far sparket som sportssjef for Bjørnstad Hockey.

Men så kom et vitne fram, en gutt, jevngammel med Maya, som hadde vært i huset da det hendte, men det spilte ingen rolle. Politiet gjorde ingenting, byen holdt kjeft, de voksne hjalp ikke Maya. Så en natt, ikke lenge etterpå, hendte det noe annet. Nøyaktig hva vet ingen. Men plutselig sluttet Kevin å gå ut. Det begynte å gå rykter om at han var blitt psykisk syk, og en morgen for tre uker siden bare forlot han og familien hans byen.

Leo hadde trodd at alt skulle bli bedre da. Det ble verre isteden. Han er tolv år, og denne sommeren lærer han at folk alltid vil velge en enkel løgn framfor en komplisert sannhet, for løgnen har en uslåelig fordel: Sannheten må fortelle alt som hendte, men løgnen trenger bare å være lett å tro på.

Da Peter Andersson ble gjenvalgt som sportssjef i klubben med det knappest mulige flertall på det møtet i vår, sørget Kevins far straks for at Kevin byttet klubb fra Bjørnstad til Hed Hockey. Han overtalte treneren, nesten alle sponsorer og stort sett alle de beste spillerne fra juniorlaget til å bli med. Da hele Kevins familie deretter plutselig forlot byen for tre uker siden, ble alt riktignok snudd opp ned, men bisart nok ble ingenting forandret.

Og hva hadde Leo trodd? At alle andre da skulle forstå at Kevin faktisk var skyldig, og be om unnskyldning? At sponsorene og spillerne skulle komme tilbake til Bjørnstad med bøyd nakke? Faen heller, ingen bøyer nakken i denne kommunen, for den enkle grunnen til mange av menneskenes verste handlinger er at vi aldri vil innrømme at vi tar feil. Jo større feilen var, jo verre konsekvensene ble, desto mer stolthet har vi å tape på å snu. Så ingen gjør det. Plutselig valgte alle med makt og penger i Bjørnstad en annen strategi i stedet: De sluttet å innrømme at de noensinne hadde vært familien Erdahls venner. Det begynte å mumles, først forsiktig, men snart stadig mer selvsagt, at «den gutten var alltid rar», og «fattern hans presset ham for hardt, det så man jo». Så, umerkelig, gled det over i kommentarer som «den familien var jo aldri som … du vet … som oss. Fattern var jo ikke herfra, opprinnelig, han var jo innflytter».

Da alle byttet klubb til Hed Hockey, gikk historien ut på at Kevin var «uskyldig anklaget» og «utsatt for heksejakt», men nå forteller alle en annen versjon: at sponsorene og spillerne slett ikke dro til Hed fordi de fulgte Kevin, men i virkeligheten fordi de «tok avstand» fra ham. Navnet hans er slettet fra Heds medlemsregister, men det står fortsatt i Bjørnstads. På den måten har alle plutselig kunnet bevege seg langt nok vekk fra både voldtektsmannen og offeret, slik at Kevins gamle kompiser kan kalle Kevin «psykopat», men likevel fortsette å kalle Maya «hore». Løgner er enkle, sannhet er vanskelig.

Etter hvert ble Bjørnstad Hockey kalt «Kevins klubb» av så mange mennesker at Hed Hockey automatisk begynte å føles som det motsatte. Det ble sendt e-post fra spillerforeldre til kommunepolitikere om «ansvar» og «utrygghet», og når mennesker føler seg truet, blir det nesten alltid en selvoppfyllende profeti, en liten episode om gangen: En natt skrev noen «Voldtektsmann!!!» på et av veiskiltene i utkanten av Bjørnstad. Et par dager senere ble en gruppe åtteåringer fra både Bjørnstad og Hed sendt hjem fra en speiderleir etter at de hadde slått hverandre til blods, fordi barna fra Hed hadde ropt i takt: «Bjøøørnstaaad: Voldtektsmenn!» til barna fra Bjørnstad.

Leo sitter på stranden i dag, og femti meter unna sitter Kevins gamle kompiser, store veltrente attenåringer. De har røde Hed Hockey-capser nå. Det var de som skrev på nettet at Maya «fortjente det», og at Kevin åpenbart var uskyldig, for «hvem faen ville ha tatt i det ludderet med tang?». Som om Maya noensinne har bedt noen av dem ta i henne, med noen ting i det hele tatt. Nå sier de samme guttene at Kevin aldri var en av dem. De kommer til å gjenta samme løgn til han bare forbindes med Bjørnstad, for uansett hvordan historien vris på, gjør de guttene seg selv til heltene. De vinner alltid.

Leo er seks år yngre enn de fleste av dem, han er uendelig mye mindre og svakere, men noen av kameratene hans har likevel sagt til ham at han «burde gjøre noe». At noen av de jævlene «må straffes». At han må «være en mann». Mannlighet er komplisert når man er tolv. Og i alle andre aldre.

Så høres noen lyder. Hoder begynner å bøye seg ned mot teppene. Overalt på stranden vibrerer telefoner. Først en eller to, så alle på en gang, til signalene skjærer inn i hverandre som et usynlig symfoniorkester som stemmer alle instrumentene samtidig. Nyheten kommer.

Bjørnstad Hockey finnes ikke mer.

*

«Det er bare en klubb, det finnes viktigere ting.» Det er lett å si slikt hvis man tror at idrett bare består av tall. Men det gjør den jo aldri, og for å begripe det trenger man bare å begynne med det enkleste spørsmålet: Hvordan føles det for et barn å spille hockey? Det er slett ikke så vanskelig å svare på det. Har du vært forelsket? Det er slik det føles.

Langs landeveien utenfor Bjørnstad løper en svett sekstenåring. Han heter Amat. I et bilverksted inne i skogen hjelper en skitten attenåring faren sin med å hente verktøy og stable dekk. Han heter Bobo. I en hage står en jente på fire og et halvt år og skyter pucker fra en altan og inn i en husvegg. Hun heter Alicia.

Amat håper at han en dag blir god nok til at hockeyen skal ta ham og moren hans vekk herfra. For ham er sporten en framtid. Bobo håper bare at han skal få en sesong til med ansvarsløshet og latter, siden han vet at hver dag deretter kommer til å bli som alle farens dager. For Bobo er idretten livets siste lek.

For Alicia, den fire og et halvt år gamle jenta som skyter pucker fra altanen? Har du vært forelsket? For henne er idretten det.

Telefonene vibrerer. Tiden stopper opp. Ingenting beveger seg fortere enn en god historie.

Amat, seksten år, stopper på landeveien. Hendene på knærne, brystkassen tung rundt hjertet: Bank-bank-bank-bank-bank. Bobo, atten år, ruller inn en ny bil i verkstedet og begynner å slå ut en bulk i karosseriet: Bank-bank-bank. Alicia, fire og et halvt år, står på altanen i en hage. Hanskene er for store og kølla for lang, men hun skyter likevel en puck så hardt hun kan inn i veggen. Bank!

De har vokst opp i en liten by i en stor skog. Det finnes en mengde voksne her omkring som sier at arbeidsplassene blir færre og vintrene verre, tettere mellom trærne og glisnere mellom husene, at alle naturressursene finnes på landsbygda, men like fordømt havner alle pengene i storbyene. «For bjørner driter i skogen, og alle andre driter i Bjørnstad.» Det er lett for barn å elske hockey da, for man rekker ikke å tenke når man spiller. Hukommelsestap er det aller fineste en sport kan gi oss.

Men nå kommer tekstmeldingen. Amat stopper, Bobo slipper hammeren, og ganske snart må noen forklare en fire og et halvt år gammel jente hva det betyr at en hockeyklubb «går konkurs». Prøve å få det til å høres ut som om det bare er en idrettsforening som går under, selv om idrettsforeninger egentlig aldri gjør det. De opphører bare å eksistere. Det er menneskene som går under.

*

På Pub Pelsen pleier man å si at døren skal holdes lukket, «sånn at fluene ikke skal fryse». Det sies gjerne andre ting også: «Skal du mene noe om hockey? Du kunne ikke finne ræva di med begge hendene i baklomma!» «Skal du snakke om taktikk? Du er mer forvirra enn ei ku på kunstgress!» «Blir backene våre bedre neste sesong? Ikke piss på beinet mitt og si at det regner!» Men i dag krangler ingen, i dag er alt stille. Det er uutholdelig. Ramona skjenker whisky i alle glass, en siste gang. Gubbefemmeren, sytti år gamle eller mer, skåler kort. Fem tomme glass lander hardt på disken. Bank. Bank. Bank. Bank. Bank. Gubbene reiser seg og går ut, skilles ad. Kommer de til å ringe hverandre i morgen? Hvorfor, i så fall? Hva i all verden skal de krangle om uten et hockeylag?

*

Det er mye man ikke snakker om i en liten by, men det finnes ingen hemmeligheter hvis man er tolv år, for da vet man hvor på nettet man skal lete. Leo har lest alt. Nå har han en langermet genser på seg, til tross for varmen. Han sier det er fordi han er solbrent, men han vil bare ikke at noen skal se kloremerkene. Han kan ikke slutte å klø seg om nettene, hatet kryper rundt under huden. Han har aldri slåss, ikke engang i hockeyen, han har tenkt at han kanskje er som faren sin og ikke har volden i seg. Men nå lengter han etter at noen skal krangle med ham, tilfeldigvis skumpe borti ham, bare gi ham en eneste grunn til å ta første og beste tunge gjenstand og knuse ansiktet deres.

«Søsken skal ta vare på hverandre», det er det alle sier til en når man vokser opp. «Ikke krangle! Ikke slåss! Søsken skal ta vare på hverandre!» Det var meningen at Leo og Maya skulle ha en storebror, kanskje han kunne ha beskyttet dem. Han het Isak, og han døde før de ble født, av den typen sykdom som gjør det umulig for Leo å tro på at det finnes en gud. Leo forsto knapt nok at Isak hadde vært en virkelig person, før han var sju år og fant et fotoalbum med bilder av ham og foreldrene. De lo så mye på de bildene. Klemte hverandre så hardt, elsket så sanseløst. Isak lærte Leo så uutholdelig mange ting om livet den dagen, uten å eksistere. Han lærte ham at kjærlighet ikke er nok. Det er en forferdelig ting å lære når man er sju år, eller en hvilken som helst annen alder.

Han er tolv år nå, og han prøver å være en mann. Hva nå det er. Han prøver å slutte å klø i stykker huden sin om natten, prøver å gråte stille og hardt sammenkrøpet under dyna, prøver å hate uten at noen ser eller forstår. Prøver å drepe tanken som nekter å slutte å banke i tinningene. Søsken skal ta vare på hverandre, og han kunne ikke beskytte søsteren sin.

Han kunne ikke beskytte søsteren sin han kunne ikke beskytte søsteren sin han kunne ikke beskytte søsteren sin.

I natt klødde og rev han seg på magen og brystet til det åpnet seg en lang revne i huden, og blodet sakte piplet ut. I morges så han seg i speilet og tenkte at såret så ut som en lunte, på vei mot hjertet hans. Han lurer på om den brenner på innsiden av ham. Hvor lang tid den har igjen.

4

«Kvinner er alltid problemet»

De eldre generasjonene kalte Bjørnstad og Hed for «Bjørnen og Oksen», særlig når byene skulle møtes i hockey. Det er mange år siden; ingen vet helt om Hed allerede hadde valgt oksen som symbol på trøyene sine da, eller om de gjorde det etter at de hadde fått kallenavnet. Det var mange kyr rundt Hed på den tiden, åpnere landskap, så da industrien kom hit, var det lettere å bygge fabrikker der. Folket i Bjørnstad var kjent som harde arbeidere, men skogen var tettere her, så pengene havnet i nabobyen i sør. De eldre generasjonene pleide å snakke metaforisk om hvordan Bjørnen og Oksen sloss, hvordan det opprettholdt en balanse, hindret en av dem i å få all makt. Det var kanskje annerledes da, da det fortsatt var arbeidsplasser og ressurser nok til begge byer. Det er vanskeligere nå, for det er alltid en illusjon at det finnes en balanse i vold.

Vold kan aldri kontrolleres. Vi bare ønsker det.

*

Maya er hjemme hos Ana. Det er de siste minuttene de får i fred og ro før tekstmeldingene kommer, de siste øyeblikkene mellom at Kevin forlot byen, og at helvete bryter løs på nytt. De fikk tre uker da folk nesten lot til å glemme at Maya eksisterte. Det var deilig. Det er snart over.

Ana kontrollerer at våpenskapet er låst, så henter hun nøkkelen og kontrollerer at våpnene inne i det ikke er ladd. Hun lyver for Maya og sier at hun skal «rengjøre dem», men Maya vet at hun bare gjør dette når faren hennes har begynt å drikke igjen. Det endelige tegnet på at en jegers misbruk har passert grensen, er at han glemmer å låse skapet eller kommer i skade for å sette inn et ladd våpen. Det har hendt bare en eneste gang, da Ana var liten og moren hennes nettopp hadde flyttet ut, men Anas bekymring slipper aldri helt taket.

Maya ligger på gulvet med gitaren sin på magen og later som om hun ikke forstår. Ana bærer tyngden av å være barn av en misbruker. Det er en ensom krig.

– Du, idiot? sier Ana til slutt.

– Ja, din dust, hva er det? smiler Maya.

– Spill noe, krever Ana.

– Ikke gi meg ordre, jeg er ikke musikkslaven din, fnyser Maya.

Ana flirer. Man kan ikke dyrke fram deres form for vennskap, det vokser vilt. – Vær så snill?

– Lær deg å spille selv, ditt late esel.

– Jeg trenger ikke, din tulling, jeg holder i et gevær. Spill, før jeg skyter!

Maya ler høyt. De lovte hverandre det, da sommeren kom, at mennene i denne jævla byen i hvert fall ikke skulle få ta den fra dem. Latteren.

– Men ikke noe deppa! legger Ana til.

– Kjeft, da! Hvis du vil høre den dummeglade blipp-blopp-musikken din, kan du hente en PC, fnyser Maya.

Ana himler med øynene. – Altså, jeg holder i et VÅPEN! Hvis du spiller dopmusikken din og jeg skyter meg i skallen, er det faktisk ditt ansvar!

De ler høyt, begge to. Og Maya spiller de gladeste låtene hun kan, og spør du Ana, er de slett ikke særlig glade. Men denne sommeren tar hun det hun får.

Så blir de avbrutt av to korte signaler fra en mobiltelefon. Så to til, og to til.

*

Å være sportssjef i en hockeyklubb er ikke en heltidsjobb. Det er tre. Når Peters kone, Mira, ikke orker å skjule irritasjonen, pleier hun å si: «Du har to ekteskap, ett med hockeyen og ett med meg.» Hun tilføyer ikke at halvparten av alle ekteskap ender i skilsmisse, for det trengs ikke.

Politikerne i møterommet kommer til å avdramatisere dette møtet, si at det «bare handler om idrett». Den største løgnen Peter noensinne har overbevist seg selv om, var at hockey og politikk ikke hører sammen. Det gjør de alltid, men når politikken er gunstig for oss, kaller vi den «samarbeid», og når den er gunstig for andre, kaller vi den «korrupsjon». Peter ser ut gjennom vinduet. Det vaier alltid flagg i flaggstengene foran kommunehuset, for at de jævlene som jobber her inne, skal vite hvilken vei vinden blåser.

– Kommunen … vi … det er gjort et vedtak om at vi skal søke om å få arrangere ski-VM. Bjørnstad og Hed sammen, informerer en av politikerne.

Han prøver å se myndig ut, men det er vanskelig når man samtidig fisker opp muffinssmuler som har ramlet fra munnviken og ned i lomma på dressjakka. Alle vet at han i flere år har prøvd å finansiere byggingen av et konferansehotell, og et ski-VM ville gi ham sjansen. Rent tilfeldigvis jobber nettopp denne politikerens svoger i skiforbundet, og kona hans driver et firma som arrangerer jaktreiser og «overlevelseskurs» i skogen for rike næringslivsfolk fra storbyene som tydeligvis ikke overlever uten minibar og spabehandling.

En annen politiker skyter inn: – Vi må tenke på bygdas varemerke, Peter. Skattebetalerne er bekymret. All denne negative medieoppmerksomheten har skapt en utrygghet …

Han sier det som om utryggheten er problemet. Som om ikke PROBLEMET er problemet. Han skjenker kaffe til Peter. En annen slags mann ville kanskje ha slengt koppen i veggen, men Peter har ikke noe vold i seg. På isen sloss han ikke engang som spiller. Disse mennene pleide i all stillhet å forakte ham for det, men de er dårligere og dårligere til å gjøre ting i stillhet.

De vet at Peters svakhet er lojaliteten, at han føler at han står i gjeld til byen sin. Hockeyen her ga ham alt, og den er flink til å minne ham på det. I garderoben i ishallen står det på veggen: «Den som mye har fått, forventes det mye av.»

En annen politiker, som smigrer seg selv med at han er en sånn som «sier det som det er», sier: – Bjørnstad har ikke noe juniorlag og knapt nok et A-lag! Dere har allerede mistet alle de beste spillerne deres, og nesten alle sponsorene, til Hed. Vi må tenke på skattebetalerne!

For et år siden fikk den samme politikeren et kritisk spørsmål fra lokalavisen om kommunens planer om å finansiere en ny, dyr ishall. Da svarte han skråsikkert: «Vet du hva skattebetalerne i Bjørnstad vil? De vil se hockey!» De er enkle å skylde på, uansett hvilken mening man har: skattebetalerne.

De samme pengene kommer til å havne i de samme lommene, de bare bytter by til Hed nå. Peter vil protestere, men klarer ikke. Det har alltid vært trikset med kommunale penger til sporten, ikke bare i ren «støtte», men også skjult i «lån» og «subsidier». Som da kommunen «leide» parkeringsplasser utenfor ishallen, til tross for at kommunen selv eide tomta. Eller da kommunen betalte «leie for ishallen for publikums bruk» for alt «publikum» som tydeligvis lengtet etter å få gå på skøyter mellom 02.00 og 05.00 hver onsdag natt. En gang satt et medlem av klubbens styre også i styret for det kommunale eiendomsselskapet og lot selskapet kjøpe dyre «sponsorpakker» for hockeykamper som aldri ble spilt. Peter visste det. Hockeyklubbens gamle ledelse var alltid korrupt. Peter kranglet i begynnelsen, men ble nødt til å akseptere at det var «spillets regler». I en liten by overlever ikke idretten uten støtte fra kommunen. Han kan ikke skrike om «triksing» nå, for politikerne vet akkurat hva han vet.

De kommer til å henrette klubben hans. De vil bare være sikre på at han holder kjeft.

*

De røde capsene til de veltrente attenåringene har et bilde av en framstormende okse. De tar mer og mer plass på stranden, tøyer grensene for å se om noen tør å stoppe dem. Leo hater dem, maktesløst.

Da Kevin forlot byen, ble historien forandret, men de gamle kameratene hans tilpasset seg fort de nye sannhetene. Det eneste de trengte, var en ny leder. Det var William Lyt, forward i angrepsrekka og dessuten den som var nabo til Kevin, som stilte seg opp og ga dem den versjonen de lengtet etter. Han hadde hørt foreldrene sine gjenta den ved kjøkkenbordet i flere måneder: «Det er vi som er ofrene, vi ble frastjålet finaleseieren. Vi hadde vunnet hvis Kevin hadde spilt! Men Peter Andersson gjorde politikk ut av det! Og så prøvde han å gi OSS skylda for at den psykopaten voldtok den hora, selv om vi ikke har gjort en DRITT! Og vet dere hvorfor? Fordi Peter Andersson har alltid hatet oss. Alle hører på ham bare fordi han har vært NHL-proff, som om han er så jævla moralsk overlegen, men tror dere Kevin var blitt utestengt fra finalen hvis det ikke dreide seg om Peters datter? Hvis det var en av våre søstre som ble voldtatt, tror dere at Peter hadde sendt purken på Kevin samme dag som finalen da? Peter er en hykler! Kevin er bare en unnskyldning, Peter ville aldri ha gutter fra Høyden i Bjørnstad Hockey, og vet dere hvorfor? Fordi noen av oss tilfeldigvis ble født i familier med penger, og det er ikke bra nok for Peter Anderssons godhetskompleks!»

Ordene til Williams foreldre gjaller ut av ham. Hver sesong har moren hans, Maggan Lyt, irritert seg over at klubben løfter opp unger fra byens fattige områder som gallionsfigurer, men når regningene skal betales, er det foreldrene på Høyden som forventes å åpne lommeboken. «Når skal folk bli lei av å betale for Peter Anderssons sosiale prosjekt?» freste hun i det vide og det brede i vår, da det ble kjent at klubben hadde startet en hockeyskole for fire–fem år gamle jenter.

– De vil ha en jenteklubb! remjer William på stranden nå.

Ordene fungerer, for de er enkle å forstå. Alle på laget hans føler seg angrepet og misforstått etter Kevins voldtekt. Så det er bare flott hvis Peter Andersson hater dem, for den letteste grunnen til å hate ham tilbake er overbevisningen om at det var han som begynte.

*

Peter ser seg rundt ved bordet. Han forventes å ta dette «som en mann», men vet ikke lenger hvilken mann politikerne ser ham som: Gutten som ble oppfostret i Bjørnstad Hockey? Som ble lagkaptein og ledet en døende landsens klubb hele veien til å bli nest best i landet for tjue år siden? Eller NHL-proffen som han ble siden? Før han ble overtalt til å flytte hjem og bli sportssjef i klubben da den hadde rast nedover gjennom divisjonene, hvor han deretter mot alle odds bygde opp et av landets beste juniorlag og gjorde den lille klubben stor igjen. Er han en av de mennene?

Eller er han bare en far nå? For det var datteren hans som ble voldtatt. Det var han som kjørte med henne til politiet den morgenen i mars. Det var han som sto på parkeringsplassen utenfor ishallen og så politiet dra juniorlagets største stjerne ut av spillerbussen på vei til deres livs største kamp. Han vet hva alle menn her inne tenker, hva alle menn overalt tenker: «Hvis det hadde vært min datter, hadde jeg drept den som gjorde det mot henne.» Og det går ikke en natt uten at Peter skulle ønske han var den slags mann. At han hadde den volden i seg. Men i stedet tar han imot kaffekoppen. For mannlighet er vanskelig, i alle aldre.

En av politikerne forklarer, tonefallet pendler mellom medlidende og nedlatende: – Du må være en lagspiller nå, Peter. Vi må ta ansvar for ALLE innbyggere i kommunen. Vårt gode rykte er sentralt for å få ski-VM hit. Vi kommer til å bygge en ny ishall i Hed og etablere hockeygymnaset der …

Peter behøver ikke å høre resten. Han har hørt bygdas framtidsvisjon, var med da den ble skrevet. Først ishallen og hockeygymnaset, deretter et butikksenter og bedre forbindelser til motorveien. Konferansehotell og TV-overført skimesterskap. Og så, hvem vet? Kanskje en flyplass? Idrett er bare idrett til noen som driter i idrett, har noe å vinne på den; da blir den økonomi. Hockeyklubben skulle redde hele kommunen, og det skal den fremdeles. Bare ikke Peters hockeyklubb.

En annen av mennene, som i minst to timer allerede åpenbart har vært mentalt på ferie, slår ut med armene: – Ja, men vi beklager selvfølgelig … situasjonen. Med datteren din.

Det er det de sier: «Datteren din.» Aldri «Maya», navnet hennes. For det insinuerer det de egentlig vil ha ham til å tenke på: Hvis det hadde vært en annens datter, ville Peter da ha latt Kevin spille finalen? Politikerne kaller det «situasjonen», men PR-konsulentene kommunen har engasjert, kaller det «skandalen». Som om problemet ikke var at en jente ble voldtatt, men at det tilfeldigvis ble offentlig kjent. PR-konsulentene har forklart politikerne at det finnes andre steder som «er rammet av lignende skandaler som har påvirket byens varemerke negativt». Det skal ikke hende her. Og den letteste måten å begrave skandalen på er å begrave Bjørnstad Hockey.

Da kan alle stolt peke på «tiltakspakker» og vise hvordan man bygger en bedre klubb i Hed, med «høyere moral og større ansvar», uten å måtte stå til ansvar for at de som bygger, er de samme mennene som vanlig.

– Alle disse jævla journalistene som ringer, Peter. Folk blir nervøse! Kommunen må få bla om til en ny side!

Som om journalistene ikke har ringt Peters familie. Hverken Maya eller han har svart. De har gjort alt riktig, de har holdt kjeft, men det spiller ingen rolle. De holdt ikke kjeft godt nok.

*

Mens den atten år gamle William Lyt brukte sommeren til å samle laget sitt i Hed Hockey under et felles hat mot Peter Andersson, er det blitt ført andre samtaler andre steder i kommunen. Faren til William Lyt sitter i styret for golfklubben. Han spiller med banksjefene og politikerne og er godt likt ikke bare fordi han kjenner folk med penger, men også fordi han er en sånn som «sier det som det er». Kommunen trengte næringslivets støtte for å søke om ski-VM, så næringslivet har stilt en hard betingelse: én hockeyklubb, ikke to. De sier at det dreier seg om «ansvarlig økonomi». De legger trykket på ordet «ansvar».

Så nå, nede på stranden noen dager før midtsommerkvelden, begynner alle ungdommenes telefoner å vibrere samtidig. Først blir stranden stille, så bryter en ansamling av veltrente attenåringer ut i et høyt, skadefro brøl. Intet er høyere enn William Lyts. Han klatrer opp i et tre og henger to røde Hed Hockey-flagg slik at de flyter ut som blødende sår over det grønne løvet, Bjørnstads farge.

Laget hans samles i en halvsirkel under trærne, venter på bråk. Men de er for store, for sterke, alle på stranden går på samme skole, så ingen tør. Stranden er Lyts etter det. Den deles opp slik som alle verdener deles opp blant mennesker: mellom dem som høres, og dem som ikke gjør det.

Og de tenåringene på stranden som ser disse guttene og hater dem uten å kunne gjøre noe, de som elsker Bjørnstad Hockey, men ikke er sterke nok til å gå løs på William Lyts gjeng, de må nå i stedet vende raseriet sitt mot en annen. En som er svakere.

*

Maya og Ana leser de første, anonyme tekstmeldingene, og så slår de av telefonene. «Dette er din skyld.» «Hvis klubben dør, skal du dø, ludder!» «Vi skal ta den jævla faren din også!!» Ana og Maya vet hva som hender nå, hvem som kommer til å få hatet og truslene. Noen kommer til å mene at det er Mayas skyld at Bjørnstad Hockey går under, for hun «burde ha holdt kjeft». Andre kommer skadefro til å fortelle at «sånn går det for små horer som ljuger».

Maya går ut på badet og kaster opp. Ana sitter på gulvet i gangen utenfor. Hun har lest at støttegrupper for voldtektsofre kaller seg selv for «overlevere». For det er dette de gjør hver dag; de overlever det de ble utsatt for, om og om igjen. Ana lurer på om det finnes noe ord for alle andre: de som lot det skje. Mennesker er alltid villige til å slå i stykker hverandres verdener bare for å slippe å innrømme at mange av oss kan bære små deler av en kollektiv skyld for en gutts handlinger. Det er lettere hvis man fornekter det, hvis man overbeviser seg selv om at alt er en «isolert episode». Ana drømmer om å slå i hjel Kevin for det han gjorde mot hennes beste venn, men mest av alt drømmer hun om å knuse hele byen for det den fortsetter å utsette Maya for.

Idiotene kommer ikke til å si at Kevin tok livet av Bjørnstad Hockey, de kommer til å si at «skandalen» tok livet av klubben. For deres virkelige problem er ikke at Kevin voldtok, men at Maya ble voldtatt. Hvis hun ikke hadde eksistert, ville det ikke ha hendt. Kvinner er alltid problemet, i mennenes verden.

Maya og Ana pakker ryggsekkene sine, går ut gjennom døren og inn i skogen uten engang å vite hvor hen. For hvor som helst er bedre enn her. Ana tar ikke med seg geværet sitt. Hun kommer til å angre på det.

*

Leo venter til det begynner å bli mørkt. Gjemmer seg alene i skogkanten til stranden er tom. Da lister han seg tilbake ned til vannet, klatrer opp i trærne og setter fyr på de røde flaggene. Han filmer da flammene sluker bokstavene og Hed Hockey-logoen brenner. Så legger han ut videoen anonymt på nettet, der han vet at alle på skolen kommer til å finne den.

Folk kommer til å si at volden kom til Bjørnstad denne sommeren. Det kommer ikke til å være sant, for den var her allerede. For alle mennesker er avhengige av andre mennesker, og vi kan aldri helt tilgi hverandre for det.