Sofia Lundberg

Den røde adresseboken

Oversatt av Kari Engen

Sofia Lundberg

Den røde adresseboken

Oversatt av Kari Engen

Til Doris, himmelens vakreste engel.

Du ga meg luft til å puste og vinger til å fly med.

Og til Oskar, min aller fineste skatt.

1

SALTKARET. DOSERINGSESKEN MED medisiner. Skålen med halspastiller. Blodtrykksmåleren i den ovale plastboksen. Forstørrelsesglasset med det røde kniplingsbåndet fra en julegardin som er knyttet fast med tre tykke knuter. Telefonen med ekstra store taster. Den røde adresseboken i slitt skinn, med bøyde hjørner som avslører det gule papiret innenfor. Hun plasserer tingene nøye, midt på kjøkkenbordet. Alt skal ligge rett og ordentlig, uten å lage skrukker i den lyseblå, pressede linduken.

Så blir hun sittende stille en stund og se ut på gaten og det regnvåte grå. Folk som haster forbi, med eller uten paraply. De nakne trærne. Den skitne grusen på asfalten, og vannet som leter seg frem gjennom den.

Et ekorn løper ut på en grein, og øynene hennes får en antydning til glede. Hun bøyer seg frem og følger den utydelige, lille skapningen med blikket. Den buskete halen svinger fra side til side idet dyret tar seg smidig mellom greinene. Så hopper det ned på veien og forsvinner videre mot nye eventyr.

Det burde snart være tid for mat, tenker hun og stryker seg over magen. Med en skjelvende hånd løfter hun forstørrelsesglasset og holder det mot armbåndsuret i gull. Tallene er likevel for små, og hun må gi opp. Hun folder hendene stille i fanget og lukker øynene mens hun venter på den velkjente lyden fra ytterdøren.

«Doris, sitter du her og sover?»

En overdrevent høy stemme rykker henne ut av søvnen. Hun kjenner en hånd på skulderen og forsøker søvndrukken å smile og nikke til den unge hjemmehjelpen som bøyer seg over henne.

«Jeg må ha slumret litt.» Ordene stokker seg i halsen, og hun kremter.

«Her, drikk litt vann.» Hjemmehjelpen er raskt borte med et glass, og Doris drikker et par slurker.

«Takk … Beklager, men jeg har visst glemt hva du heter.» Det er ny jente igjen. Den gamle sluttet. Hun skulle begynne å studere igjen.

«Men det er jo meg, Doris, Ulrika. Hvordan har du det i dag?» spør hun, men stopper ikke for å høre svaret.

Det kommer heller aldri.

Taus betrakter Doris de raske bevegelsene hennes på kjøkkenet. Ser at hun finner frem pepper, og at hun tar saltkaret og setter det i spiskammeret. Hun etterlater seg en duk full av skrukker.

«Ikke noe ekstra salt, har jeg jo sagt,» sier Ulrika med matbrettet i hånden og ser strengt på henne. Doris nikker og sukker mens Ulrika river av plasten. Saus, poteter, fisk og erter blandes sammen i en eneste smørje og blir helt ut på en brun keramikktallerken. Ulrika setter middagen i mikrobølgeovnen og stiller bryteren på to minutter. Ovnen starter med en lav, durende lyd, og fiskelukten sprer seg langsomt i leiligheten. Mens de venter på maten, begynner Ulrika å rydde i sakene hennes. Hun legger aviser og post i en slurvete haug og setter et par kopper i oppvaskmaskinen.

«Er det kaldt i dag?» Doris vender blikket mot det tunge og våte utenfor. Hun kan ikke huske sist hun var ute av døren. Da var det sommer. Eller kanskje vår.

«Ja, huttetu, nå kommer vinteren snart. I dag føltes regndråpene nesten som små isbiter. Jeg er glad jeg har bilen og slipper å gå. Jeg fikk parkert i gaten, rett utenfor døren. Når det gjelder parkering, er det bedre i forstedene, der jeg bor. Her inne i byen er det håpløst, men innimellom har man flaks.» Ordene renner ut av Ulrika og går deretter over i lav nynning. En poplåt som Doris kjenner igjen fra radioen. Ulrika farer videre. Tørker støv inne på soverommet. Doris hører hvordan hun slamrer og håper hun ikke velter vasen, den håndmalte hun er så redd for.

Da Ulrika kommer tilbake, har hun en kjole over armen. Det er den vinrøde i ull, den med nupper på ermene og en løs tråd i falden. Doris prøvde å rive den av sist hun hadde den på seg, men den vonde ryggen gjorde det umulig å nå over knærne. Hun strekker frem hånden i et forsøk på å fange tråden, men famler i luften da Ulrika raskt snur ryggen til og slenger kjolen over en stol. Så kommer hun bort og begynner å åpne morgenkåpen hennes. Hun drar forsiktig av ermene, og Doris klynker litt da smerten fra ryggen stråler ut i skuldrene. Den er der alltid, dag som natt. En påminnelse om den aldrende kroppen hennes.

«Nå må du opp og stå. Jeg løfter på tre, ok?» Ulrika legger den ene armen rundt henne, hjelper henne opp og drar av morgenkåpen. Der blir hun stående, midt i det kalde dagslyset på kjøkkenet, naken bortsett fra undertøyet. Det skal også skiftes. Doris dekker seg til med den ene armen da behåen slipper taket. Brystene faller slapt ned mot magen.

«Å, men stakkars deg, som du fryser! Kom, så går vi inn på badet.»

Ulrika tar hånden hennes, og Doris følger etter med forsiktige, nølende skritt. Hun kjenner brystene dingle og klemmer hånden mot dem. På badet er det varmere; under flisene skjuler det seg varmekabler. Hun sparker av seg begge tøflene og nyter å kjenne varmen mot fotsålene.

«Sånn, nå skal du få på deg kjolen. Opp med armene.»

Hun lystrer, men armene løfter seg ikke lenger enn til brysthøyde. Ulrika strever med stoffet og trekker kjolen over hodet hennes. Da Doris kikker frem, smiler hun.

«Titt-tei. Så fin farge. Den kler deg. Vil du ha litt leppestift? Og kanskje litt rouge i kinnene?»

Sminkesakene står oppstilt på et lite bord ved siden av vasken. Ulrika holder opp leppestiften, men Doris rister på hodet og snur seg bort.

«Hvordan går det med maten?» spør hun på vei tilbake til kjøkkenet.

«Maten? Oi! Så dum jeg er, den har jeg helt glemt. Jeg får varme den opp igjen.»

Ulrika skynder seg bort til ovnen, åpner døren og smeller den igjen. Hun stiller bryteren på ett minutt og får den i gang. Så skjenker hun tyttebærsaft i et glass og setter tallerkenen på bordet. Doris rynker på nesen da hun ser smørjen, men sulten får henne til å løfte gaffelen mot munnen.

Ulrika setter seg tvers overfor henne med en kopp i hånden. Den håndmalte med roser. Den som Doris aldri bruker selv, av frykt for at den skal knuses.

«Kaffe – det er hverdagens gull, det,» smiler Ulrika. «Er du ikke enig?»

Doris nikker og holder blikket festet på koppen.

Ikke mist den.

«Er du mett?» spør Ulrika da de har sittet tause en stund. Doris nikker, og Ulrika reiser seg og tar bort tallerkenen. Hun kommer tilbake med enda en kopp med rykende varm kaffe. Et mørkeblått krus fra Höganäs.

«Vær så god. Nå slapper vi av litt, hva?»

Ulrika smiler og setter seg igjen.

«For et vær det er. Regn, regn og atter regn. Det tar liksom aldri slutt.»

Doris skal akkurat til å kommentere det, men Ulrika fortsetter ubekymret: «Jeg lurer på om jeg husket å sende med ekstra strømpebukse i barnehagen. De er sikkert gjennomvåte i dag, alle de små. Ja ja, det er vel noe der man kan låne. Ellers får jeg ta med meg en sur, barbent unge hjem. Alltid disse bekymringene for barna. Du vet sikkert hvordan det er. Hvor mange barn har du?»

Doris rister på hodet.

«Oi. Ingen barn? Stakkars deg, da får du vel aldri besøk heller? Har du aldri vært gift?»

Hun blir overrasket over hvor pågående hjemmehjelpen er. De pleier ikke å spørre om sånt, i hvert fall ikke så direkte.

«Men venner har du vel? Som stikker innom av og til? Den ser i hvert fall tykk ut.» Hun peker på adresseboken på bordet.

Doris svarer ikke. Kikker bare stjålent på bildet av Jenny, det som står i gangen, men som hjemmehjelpen aldri har lagt merke til. Jenny, som er så langt borte, men som likevel alltid er hos henne i tankene.

«Nei,» fortsetter Ulrika. «Nå må jeg vel komme meg videre. Vi får snakke mer neste gang.»

Hun setter kaffekoppene i oppvaskmaskinen, også den håndmalte. Etter det går hun over benken et par ganger med kluten, setter i gang maskinen, og før Doris vet ordet av det, er hun ute av døren. Gjennom vinduet ser Doris hvordan Ulrika drar på seg jakken i farten og setter seg inn i en liten, rød bil med kommunelogoen på døren. Med små skritt beveger Doris seg bort til oppvaskmaskinen og avbryter vaskeprogrammet. Hun tar ut den håndmalte koppen, skyller den forsiktig og gjemmer den helt innerst i skapet, bak de dype dessertskålene. Hun ser etter fra alle vinkler. Den synes ikke. Fornøyd setter hun seg ved kjøkkenbordet igjen og glatter ut duken med hånden. Plasserer tingene nøye. Dosett, halspastiller, plastboks, forstørrelsesglass og telefon havner på riktig sted. Da hun kommer til adresseboken, stopper hun hånden og lar den hvile der. Det er lenge siden hun har åpnet den. Nå blar hun opp på første side og blir møtt av navnene på arket. Alle er strøket over. I margen har hun skrevet det samme ordet flere ganger. DØD.

Den røde adresseboken

A. ALM, ERIC

DET ER SÅ mange navn som passerer gjennom et livsløp. Har du tenkt på det, Jenny? Alle navnene som kommer og går. Som river opp hjertet og fremkaller tårer. Som blir elskere eller fiender. Jeg blar av og til i adresseboken min. Den har blitt som et kart over livet mitt. Jeg skal skrive litt om den til deg. Slik at du, som blir den eneste som husker meg, også husker livet mitt. Et slags testament. Jeg gir deg minnene mine. De er det fineste jeg har.

Det var 1928. Det var fødselsdagen min, og jeg fylte ti år. Allerede da jeg fikk gaven min, visste jeg at den inneholdt noe viktig. Det så jeg av glimtet i pappas blikk. De mørke øynene, som som oftest var opptatt med andre ting, ventet spent på reaksjonen min. Den var pakket inn i fint, tynt silkepapir. Jeg fulgte strukturen med fingertuppene. Den skjøre overflaten med fibrene som tegnet et virvar av mønstre. Og så båndet, som var tykt og i rød silke. Jeg hadde aldri sett en så vakker presang noen gang.

«Åpne, åpne!» Lillesøsteren min, Agnes, lente seg ivrig frem over middagsbordet. Hun støttet begge albuene mot duken og fikk en formaning av mamma.

«Ja, pakk opp nå!» Selv pappa virket utålmodig.

Jeg lot tommelen stryke over båndet før jeg tok tak i endene og løsnet sløyfen. I pakken lå det en adressebok innbundet i blankt, rødt skinn som luktet av innfargingsmiddel.

«I den skal du samle alle vennene dine,» smilte pappa. «Alle du møter i livet. På alle spennende steder du besøker. Så du ikke glemmer.»

Han tok boken ut av hånden min og åpnet den. Under A hadde han allerede skrevet sitt eget navn. Eric Alm. Sammen med adressen og telefonnummeret til verkstedet. Nummeret som nylig var koblet til, det som han var så stolt av. Hjemme hadde vi ikke telefon ennå.

Han var en stor mann, faren min. Ikke fysisk. Langt ifra. Men tankene hans lot aldri til å få plass hjemme, det var som om han stadig svevde ut i verden til ukjente steder. Jeg fikk ofte en følelse av at han egentlig ikke ville være hos oss. Han trivdes ikke med det smålåtne, trivdes ikke med hverdagen. Han tørstet etter kunnskap og fylte hjemmet vårt med bøker. Jeg husker ikke at han snakket så mye. Ikke engang med mamma. Han bare satt der med bøkene sine. Av og til krøp jeg opp på fanget hans i lenestolen. Han protesterte aldri, skjøv meg bare til side så jeg ikke skulle skygge for bokstavene og bildene som hadde fanget interessen hans. Han luktet søtt av treverk, og håret hans var alltid dekket av et lag slipestøv som fikk det til å se grått ut. Hendene hans var grove og fulle av sprekker. Hver kveld smurte han dem inn med vaselin, og han hadde på seg tynne bomullsvanter når han sov.

Hendene mine. Dem holdt jeg rundt halsen hans i en forsiktig omfavnelse. Der satt vi i vår egen verden. Jeg fulgte med på tankereisene hans i takt med at han bladde om boksidene. Han leste om land og kulturer og festet knappenåler i det store verdenskartet han hadde spikret fast på veggen. Som om det var steder han besøkte. En dag, sa han, en dag skulle han reise ut i verden. Ved knappenålene skrev han tall. Ettall, totall og tretall. I den rekkefølgen han prioriterte stedene. Kanskje han hadde passet bedre som oppdagelsesreisende?

Hadde det ikke vært for farfars verksted. Det var en arv som skulle forvaltes. En plikt som skulle utføres. Også etter at farfar døde, gikk han hver morgen trofast til verkstedet, og han sto der side om side med læregutten sin i det mørke lokalet med plankehauger langs veggene, omgitt av en skarp lukt av terpentin og white spirit. Vi barn fikk som regel bare stå i døråpningen og se. Utenfor klatret hvite buskroser på den mørkebrune bordkledningen. Når bladene falt av, samlet vi dem og la dem i skåler med vann: Det var vår hjemmelagde parfyme, som vi sprutet på halsen.

Jeg husker stablede, halvferdige stoler og bord; slipestøv og sagspon, verktøy på krokene sine på veggen: stemjern, stikksager, snekkerkniver, hammere. Alt hadde sin faste plass. Fra der han sto bak snekkerbenken, hadde pappa overblikk over alt. Med pennen bak det ene øret og et tykt forkle i brunt, sprukkent lær. Han jobbet alltid til mørket falt på, hele året rundt. Så gikk han hjem. Hjem til lenestolen.

Pappa. Sjelen hans er her hos meg fremdeles. Under bunken med aviser på stolen han laget, med setet som mamma vevde. Alt han ville, var å reise ut i verden. Og det eneste han gjorde, var å sette igjen avtrykk innenfor hjemmets fire vegger. Håndverkets statuetter: gyngestolen han snekret til mamma med de sirlige, forseggjorte detaljene. Tredekorasjonene som han nennsomt skar ut for hånd. Bokhyllen der noen av bøkene hans fremdeles står. Pappaen min.

2

HVER MINSTE BEVEGELSE krever like mye tankekraft som fysisk anstrengelse. Hun flytter bena noen millimeter fremover og tar en pause. Legger hendene på armlenene. En om gangen. Pause. Hun skyver fra med føttene. Griper tak i armlenet med den ene hånden og støtter den andre mot spisebordet. Pendler frem og tilbake med overkroppen for å få fart. Stolen som hun sitter i, har høy, myk rygg, og stolbena står i klosser av plast som hever den med noen centimeter. Likevel tar det lang tid før hun klarer å reise seg. På tredje forsøk går det. Så må hun stå stille en stund, med bøyd hode og begge hendene i bordet, mens hun venter på at svimmelheten skal gi seg.

Den daglige mosjonen. Vandringen rundt i leiligheten. Fra kjøkkenet og gjennom gangen til soverommet, deretter runde sofaen i stuen og stoppe for å plukke visne blader av den røde begoniaen i vinduskarmen. Videre bort til skrivehjørnet og pc-en, som har blitt så viktig. Hun setter seg forsiktig i stolen, også den i forhøyningsklosser. Den har blitt så høy at hun nesten ikke får plass til lårene under bordet. Hun vipper opp lokket på maskinen. Harddisken durer lavt og velkjent idet den vekkes til live. Hun klikker på Explorer-ikonet på skrivebordet og blir møtt av Dagens Nyheter på startsiden. Hver dag forundrer hun seg over at hele verden finnes inne i den lille pc-en. At hun, en ensom kvinne i Stockholm, kan få kontakt med mennesker over hele kloden om hun skulle ønske det. Teknologien fyller dagene hennes. Den gjør ventingen på døden litt mer utholdelig. Hver ettermiddag sitter hun der, av og til også tidlig om morgenen eller sent på kvelden, hvis søvnen nekter å innfinne seg. Det var den forrige hjemmehjelpen hennes, Maria, som lærte henne hvordan alt fungerte. Skype, Facebook, e-post. Maria sa at ingen var for gammel til å lære seg noe nytt. Doris var enig og sa at ingen var for gammel til å virkeliggjøre drømmene sine. Ikke lenge etter sa Maria opp jobben og begynte å studere.

Ulrika virker ikke like interessert. Hun har aldri kommentert pc-en eller spurt hva Doris holder på med. Hun tørker bare støv av den i forbifarten når hun farer gjennom rommet med arbeidslisten sin kvernende i hodet. Men på Facebook er hun kanskje? De fleste er jo det. Doris har en konto som Maria ordnet med. Og tre venner. Maria er en av dem. Så er det grandniesen hennes Jenny i San Francisco, og Jennys eldste sønn Jack. Innimellom tar hun en titt inn i livet deres, følger hendelser og bilder fra en annen verden. Av og til også i deres venners liv. De som har åpne profiler.

Fingrene fungerer fremdeles. De er litt langsommere enn før, og av og til får hun vondt og må hvile. Hun skriver for å samle minnene sine. For å få grep om det livet som har vært. Hun ønsker at det er Jenny som finner alt sammen når Doris selv er død. At det blir hun som leser og smiler av fotografier. At det blir hun som arver de pene tingene: møblene, maleriene, den håndmalte koppen. De kan da ikke bare kastes rett i en konteiner? Hun grøsser ved tanken, legger fingrene på tastaturet og begynner å skrive for å bli kvitt den. Utenfor klatret hvite buskroser på den mørkebrune bordkledningen, skriver hun i dag. Én setning. Så følger stillhet og navigering gjennom et hav av minner.

Den røde adresseboken

A. ALM, ERIC DØD

HAR DU NOEN gang hørt et urskrik, Jenny? Et skrik som bærer bud om fortvilet smerte? Et skrik som kommer fra dypet av hjertet, som graver seg inn i hvert minste lille atom, og som ikke lar noen være uberørt? Jeg har hørt flere, men alle minnet meg om det første, det frykteligste.

Det kom fra gårdsrommet. Der sto han. Pappa. Skriket gjallet mellom murveggene, og fra hånden hans pumpet det ut blod som farget det rimhvite gresset rødt. Et bor satt kilt fast i håndleddet. Skriket forstummet, og han sank sammen på bakken. Vi var mange som løp ned trappene og ut på gårdsplassen til ham. Mamma knyttet forkleet sitt rundt håndleddet og holdt armen hans løftet. Skriket hennes var like høyt som hans da hun ropte på hjelp. Pappas ansikt var skremmende hvitt, og leppene blålilla. Alt som skjedde etterpå, er tåke. Mennene som bar ham ut på gaten. Bilen som hentet ham og kjørte sin vei. Den ene tørre, hvite rosen på busken mot husveggen, og frosten som omfavnet den. Da alle hadde forsvunnet, satt jeg igjen på bakken og stirret på den. Den rosen var en overlevende. Jeg ba til Gud om at faren min skulle ha samme styrke.

Uker med urolig venting fulgte. Hver dag så vi mamma pakke ned restene etter frokosten, grøten, brødet og melken, og begi seg til sykehuset. Ofte var matpakken urørt når hun kom tilbake.

En dag kom hun hjem med klærne hans hengende over kurven, som fremdeles var full av mat. Øynene hennes var hovne og røde av gråt. Røde som pappas forgiftede blod.

Alt stoppet. Livet tok slutt. Ikke bare for pappa, men for oss alle. Urskriket den frostkalde novembermorgenen ble en brutal avslutning på barndommen min.

Den røde adresseboken

S. SERAFIN, DOMINIQUE

TÅRENE OM NATTEN var ikke mine, men de var en så stor del av bevisstheten min at det hendte jeg våknet og trodde det. Mamma satt i gyngestolen på kjøkkenet mens vi lå i sengene våre. Jeg ble vant til å sove til sorgen hennes. Hun sydde og gråt; lyden av hulkene kom i bølger og forflyttet seg langs taket og inn på rommet vårt. Hun trodde vi sov. Det gjorde vi ikke. Jeg kunne høre slimet klebe mot nesevingene hennes idet hun sugde det opp i nesen og svelget. Jeg kjente på fortvilelsen hennes over å ha blitt alene, over ikke lenger å kunne stå trygt i skyggen til pappa.

Også jeg savnet ham. Han skulle aldri mer sitte i stolen sin oppslukt av en bok. Jeg skulle aldri mer få krabbe opp i fanget hans og bli med ham ut i verden. De klemmene jeg husker fra barndommen min, fikk jeg av pappa.

Det var tunge måneder. Grøten vi spiste til frokost og middag, ble stadig mer utvannet. Bærene, som vi hadde plukket i skogen og tørket, begynte å ta slutt. En dag skjøt mamma en due med pappas gevær. Den holdt til en gryte, og det var første gang siden pappa døde, at vi ble mette, alle sammen, første gang maten fikk kinnene våre til å blusse, første gang vi lo sammen. Men den latteren skulle snart forstumme.

«Du er eldst, og nå er du nødt til å klare deg selv,» sa mamma og trykket en lapp i hånden min. Jeg så tårene presse på i de grønne øynene før hun snudde seg bort og begynte å gni løs med en våt fille på tallerkenene vi nettopp hadde spist av. Kjøkkenet vi sto i den gangen, for så lenge siden, er et museum over minnene fra barndommen min. Jeg husker alt i detalj. Kjolen hun holdt på å sy, den blå som hang over krakken. Potetkjelen med skummet som hadde rent over kanten under kokingen, og som nå hadde tørket. Det ene stearinlyset som kastet et dunkelt skjær i rommet. Mammas bevegelser mellom oppvaskkummen og kjøkkenbordet. Kjolen som flagret rundt bena når hun rørte på seg.

«Hva mener du?» fikk jeg frem.

Hun avbrøt det hun holdt på med, men hun så ikke på meg.

«Kaster du meg ut?» fortsatte jeg.

Ikke noe svar.

«Men si noe, da! Kaster du meg ut?»

Hun stirret ned i vasken.

«Du er stor nå, Doris, du må forstå. Det er en god stilling jeg har skaffet deg. Og som du ser på lappen, er ikke adressen så langt unna. Vi kommer til å kunne møtes.»

«Men skolen, da?»

Mamma hevet blikket og stirret rett ut i luften.

«Pappa ville aldri tillatt at du tok meg ut av skolen. Ikke nå! Jeg er ikke ferdig!» ropte jeg til henne. Agnes vred seg urolig i stolen.

Jeg sank ned ved bordet og brast i gråt. Mamma satte seg ved siden av meg og la hånden på pannen min. Den var fremdeles kald og fuktig av oppvaskvannet.

«Ikke gråt, jenta mi,» hvisket hun og la hodet mot mitt. Det var så stille at jeg nesten kunne høre de tunge tårene som rant nedover kinnene hennes og blandet seg med mine.

«Du kan få komme hjem hver søndag, det er fridagen din.»

Den trøstende hviskingen ble til lav mumling i ørene mine. Til slutt sovnet jeg i fanget hennes.

Neste morgen våknet jeg til den brutale og ubestridelige sannheten om at jeg var nødt til å forlate hjemmet mitt og tryggheten der for en ukjent adresse. Uten å protestere tok jeg imot vesken med klær som mamma ga meg, men jeg orket ikke å se henne inn i øynene da vi tok farvel. Jeg klemte lillesøsteren min, og så gikk jeg, uten et ord. I den ene hånden holdt jeg vesken, i den andre tre av pappas bøker med en kraftig taustump rundt. På lappen i jakkelommen min sto det et navn skrevet med mammas snirklete skrift, Dominique Serafin, og et par strenge instrukser: Nei ordentlig. Snakk pent. Jeg gikk langsomt gjennom Söders gater til adressen som var oppført under navnet: Bastugatan 5. Det var der jeg skulle ha mitt nye hjem.

Da jeg kom frem, ble jeg stående en lang stund foran det moderne huset med røde vinduskarmer rundt store, vakre vinduer. Fasaden var av mur, og jevn brolegning førte inn til gårdsplassen. Det var veldig forskjellig fra det slitte trehuset som hittil hadde vært hjemmet mitt. En kvinne kom ut gjennom porten. Hun hadde på seg en hvit, ensfarget kjole uten markert midje og blanke skinnsko. På hodet hadde hun en beige klokkehatt som var trukket godt ned over ørene, og på armen dinglet en liten skinnveske i samme farge som hatten. Skamfull glattet jeg på det slitte, knelange ullskjørtet mitt og lurte på hvem som kom til å åpne døren når jeg ringte på. Om Dominique var en mann eller en kvinne. Det kunne jeg ikke vite, for et sånt navn hadde jeg aldri hørt før.

Jeg somlet i den blanke marmortrappen og lot begge føttene hvile på hvert trappetrinn. To etasjer opp. Dobbeltdøren i mørk eik var høyere enn noen dør jeg hadde sett før. Jeg tok et skritt frem og banket med hammeren, som var et løvehode. Lyden ble kastet tilbake mens jeg stirret inn i løvens øyne. En svartkledd tjenestepike i hvitt forkle åpnet og neide. Jeg tok ut lappen for å vise den frem, men rakk ikke å brette den ut før en dame kom til syne. Den svartkledde gikk til siden og stilte seg med rak rygg mot veggen.

Damen foran meg hadde rødbrunt hår som var flettet i to lange fletter og snodd til en knute i nakken. Rundt halsen hadde hun flere rader med hvite perler i forskjellig fasong. Kjolen var i blank, smaragdgrønn silke, trekvart lang og med et plissert skjørt som raslet når hun rørte seg. Jeg så med det samme at hun var rik. Hun mønstret meg ovenfra og ned, tok et drag av sigaretten som var festet i et langt, svart munnstykke, og blåste røyken skjevt opp mot taket.

«Se her ja.» Den franske aksenten hennes var sterk, og stemmen var hes av røyk. «En så vakker jentunge. Du kan få bli. Kom inn med deg.»

Hun snudde seg og forsvant innover i leiligheten. Jeg ble stående rett innenfor døren med vesken foran meg. Den svartkledde piken nikket at jeg skulle bli med. Hun tok meg med gjennom kjøkkenet til pikerommet, der den smale sengen som skulle bli min, sto sammen med to andre. Jeg la vesken på sengen. Uoppfordret tok jeg kjolen som lå der, og trakk den over hodet. Selv om jeg ikke visste det da, var jeg den yngste av tre tjenestepiker og skulle derfor bli den som måtte gjøre alle de jobbene som ingen av de andre ville utføre.

Jeg satte meg på sengen og ventet – med føttene samlet og hendene hardt foldet i fanget. Jeg husker ennå hvordan ensomhetsfølelsen grep tak i meg i det lille rommet, da jeg ikke visste hvor jeg var og hva som ventet. Veggene var nakne og tapetet gulnet. Ved siden av hver seng sto det et lite nattbord med et stearinlys i en holder. To var brent halvveis ned, ett var nytt med vokset veke.

Det tok ikke lang tid før jeg igjen hørte harde skritt over gulvet og raslingen fra skjørtet hennes. Hjertet mitt slo hardt. Hun stoppet i døråpningen, og jeg torde ikke å møte blikket hennes.

«Reis deg når jeg kommer. Sånn ja. Rett i ryggen.»

Jeg reiste meg, og hun strakte umiddelbart hendene mot håret mitt. De kalde, tynne fingrene lette seg inn overalt, skjøv nakken frem og kom nærmere for å granske hver millimeter av huden.

«Ren og fin. Det er bra. Du har vel ikke lus?»

Jeg ristet på hodet. Hun fortsatte å undersøke meg og løftet på hårlokk etter hårlokk. Så stakk hun fingeren bak øret mitt, og jeg kjente den lange neglen skrape hardt mot huden.

«Det er her de pleier å holde til, her bak øret. Jeg avskyr småkryp,» mumlet hun. Det gikk en gysning gjennom henne. En strime sollys som falt inn gjennom vinduet, avslørte de små, lyse fjonene i ansiktet hennes som reiste seg fra laget med lyst pudder.

Leiligheten var stor og fylt med malerier, skulpturer og vakre møbler i mørkt treverk. Det luktet røyk og noe annet, noe jeg ikke helt klarte å plassere. På dagtid var det alltid stille og fredelig. Hun var en av de privilegerte som aldri trengte å jobbe, og som satt godt i det uansett. Jeg vet ikke hvor hun hadde fått pengene sine fra. Av og til fantaserte jeg om mannen hennes. Om at hun holdt ham innelåst på loftet et sted.

Om kvelden kom det som regel gjester. Kvinner i vakre kjoler og diamanter. Menn i dress og hatt. De gikk inn med skoene på, og slentret rundt i salongen som om det var en restaurant. Luften fylte seg med sigarettrøyk og samtaler på engelsk, fransk og svensk.

Nettene i leiligheten gjorde meg kjent med tanker jeg aldri hadde vært borti før. Lik lønn for kvinner, retten til utdanning. Filosofi, kunst og litteratur. Og med nye væremåter. Høylytt latter, hissige krangler, og par som kysset hverandre åpenlyst i vinduskarnappet eller i et hjørne. Det var store forandringer.

Jeg gjorde meg liten når jeg gikk rundt for å hente glass eller tørke opp vinsøl. Ben beveget seg ustøtt mellom rommene på høye hæler; paljetter og påfuglfjær drysset mot gulvet og kilte seg fast i sprekkene mellom de brede plankene i hallen. Der måtte jeg ligge til langt ut i morgentimene og pirke løs hvert spor av festligheter med en liten kjøkkenkniv. Når madame våknet, måtte alt være uklanderlig igjen. Vi jobbet hardt. Det skulle være nystrøkne duker hver morgen. Bordene skulle skinne, og glassene være plettfrie. Madame sov alltid til langt ut på formiddagen. Når hun omsider forlot soverommet, gikk hun rundt og inspiserte ett rom om gangen. Fant hun noe å anmerke, var det alltid jeg som fikk skylden. Alltid den yngste. Jeg lærte meg snart hva hun hadde blikk for, og om morgenen tok jeg en ekstra runde før hun våknet, for å rette på feil de andre hadde gjort.

De få timene med søvn på den harde hestetaglmadrassen var aldri tilstrekkelige. Kroppen var alltid sliten av de lange dagene i den svarte uniformen med harde sømmer som skrapte mot huden. Og av hierarkiet og ørefikene. Og mennene som la hendene på kroppen min.