Patricia Wilson

Øyas hemmelighet

Oversatt av Solveig Moen Rusten

Patricia Wilson

Øyas hemmelighet

Oversatt av Solveig Moen Rusten

Til min kjære Berty

STJERNENE GRÅTER IKKE FOR MEG

Stjernene gråter ikke for meg

for at jeg synger i natten

for at mitt hjerte blør, for hun med det mørke håret

Stjernene blir aldri lei

av mine nattlige klager.

Jeg åpner meg for stjernene

for stjernene er diskré

og tålmodige

og lytter

mens jeg forteller om min smerte, og om deg.

Måne, du har aldri kjempet

slik jeg har kjempet

Du kan spørre

hvem er jeg blitt, hvorfor er jeg så ulykkelig

Men du kan ikke forstå, for det har aldri skjedd med deg.

Kapittel 1

Kreta, nåtid

Det var helt stille i landsbyen Amiras, som i et teater like før teppet går opp. Heten flimret fra brosteinsgatene. Utenfor kafeen sto grupper av tomme stoler vilkårlig plassert mellom bordene. Foran det stengte supermarkedet hang striesekker over kassene med poteter og grønnsaker for å beskytte dem mot det skarpe middelhavslyset.

En flokk langhårede geiter flyttet seg inn i skyggen av kapellet, som lå på en høyde over landsbyen. I noen korte sekunder brøt de kimende klokkene siestaens ro og stillhet.

Nede i landsbyen gikk en blå dør knirkende opp, og en middelaldrende kvinne med brede hofter skyndet seg oppover de smale gatene. I skyggen av en rød trillingblomst løftet en mager, hvit katt snuten i været, smalnet øynene og så på kvinnen.

I et hus satt et eldre ektepar like ubevegelige og tause som steinveggene rundt dem. Et krusifiks hang på veggen over et iøynefallende ikon av Sankt Georg. Martyren virket distrahert fra dragen han holdt på å drepe, av en gjenstand i stuen, en konfekteske full av bilder, brev og minner midt på et rundt, lavt bord.

Den gamle kvinnen, Maria, strakte seg etter et falmet bilde av Poppy med babyen i armene. Hun studerte bildet og husket Poppys siste ord, husket dem helt tydelig, selv om det var flere tiår siden hun hørte dem.

Glem meg, mamma. Glem at jeg i det hele tatt har vært til.

En solstråle fant veien gjennom vinduet og lyste opp Marias arrete hender – en stygg påminnelse om brannen. De brukte lang tid på å gro, de sårene.

Et hardt, besluttsomt uttrykk kom til syne i det rynkete ansiktet.

«Jeg skal skrive til dem, Vassili,» sa hun til den Einstein-liknende mannen som satt ved peisen.

«Voula kan hjelpe meg.» Hun la bildet tilbake og lukket esken. «Gud begynner å bli utålmodig, og jeg er lei av alt sammen.» Hun korset seg tre ganger og foldet de giktiske hendene.

Vassili nikket som om han forsto, selv om hans egen sorg var tæret bort med årene. Han lot hånden med de ravgule bekymringsperlene falle og haltet bort til henne.

«Bruk ikke krefter på å tenke på det som var,» sa han og kysset henne på pannen.

Men til tross for ordene hans var Marias hode fylt av bilder fra fortiden.

«Jeg greier ikke å glemme,» hvisket hun mens gjenferdene stimlet sammen i det hvitkalkede rommet.

Vassili fulgte blikket hennes, uten å se ansiktene som hjemsøkte henne.

Maria så forvirringen i blikket hans og ønsket at alderdommen skulle viske ut hennes minner også. Det nyttet ikke å angre. Tiden var inne for å tilgi, og Maria håpet at hun fikk sjansen til å stryke Poppys barn på kinnet før hun døde.

«Angelika fortjener å få vite sannheten, hun er jo barnebarnet vårt.»

«Mor, far, her kommer middagen.» Voula braste gjennom døra så det fargerike perleforhenget danset rundt den falmede svarte kjolen. Hun holdt en ildfast form mot magen og smilte bredt, som en vennlig drage.

«Du trenger ikke rope, Voula, vi er ikke døve,» sa Maria.

Vassili løftet hånden mot øret. «Hva sa du? Å, middagen. Det er vel ingen sjanse for kjøtt, antar jeg? Gleder meg til fasten er over. Jeg kan allerede kjenne duften av lam.» Han haltet mot kjøkkenbordet.

«Bare noen dager igjen til påske, far. Jeg har laget fylt paprika. Vil du ha et glass av Demitris vin også?» Voula dekket på bordet før hun hjalp Maria ut av lenestolen. «Noe mer?» spurte hun mens hun helte uklar, rød krasí i vannglass og forsynte dem med mat.

Maria satte kniven i en grønn paprika, lente seg over tallerkenen og trakk inn duften.

Voula stoppet opp og så på mens Maria smakte på risfyllet smaksatt med urter, korinter og pinjekjerner. Da Maria nikket anerkjennende, trakk Voula pusten og smilte.

«Jeg har tenkt å skrive til Poppy og Angelika,» sa Maria rett ut.

Voula sperret opp øynene. Hun lot blikket gli over bordplaten før hun så på svigerfaren som satt og gaflet i seg maten. «Er du sikker?» Hun dempet stemmen så det kom hviskende. «Det er så lenge siden. Hva om det ripper opp i alt sammen? Er det ikke best å la det ligge? Vi kan ikke bringe de døde tilbake.»

«Nei,» sa Maria med dratt og magert ansikt over haugen med fargerike grønnsaker på tallerkenen. «Jeg har bestemt meg.»

«Hvordan vil du at brevet skal begynne, mor?» spurte Voula neste dag. Hun holdt blyanten klar over en kladdebok.

Maria snøftet. «Jeg har tenkt på det i flere timer. Begynnelsen er den vanskeligste delen. Hvis den ikke er perfekt, kommer de til å rive det i stykker uten å lese det. Vi har bare én sjanse, Voula. Vi burde skrive Angelikas navn på konvolutten og legge begge brevene i den. Ellers er jeg redd moren hennes kaster det uten å åpne det. La meg nå se, hvordan skal vi begynne?»

«Hva med: Kjære Angelika?»

Maria himlet med øynene og lurte på om svigerdatteren hennes på sekstifem faktisk var mindre klar i hodet enn hun selv, som var nitti. «Ja, veldig bra, Voula,» snøftet hun. «Og så?»

Voula trakk på skuldrene. Bevegelsen fikk brystene til å disse mot magen.

«Så skriv dette, da,» sa Maria. «Jeg har lenge hatt lyst til å sende deg et brev. Jeg hadde håpet å få treffe deg før jeg døde, men innser at det er lite sannsynlig at det kommer til å skje.»

«Mor!»

«Ja, det er bare å innse det, Voula; jeg kommer snart til å forlate denne verden. La oss nå få skrevet dette brevet før engelen Gabriel tar din plass som min personlige assistent.»

Voula klødde seg på underleppen og nikket.

«Skriv nå dette, Voula: Angelika, vær så snill å si til moren din at jeg aldri har sluttet å elske henne. Legg armene rundt henne og gi henne et kyss fra meg. Poppy er i hjertet mitt. Si at jeg er lei for det. Oppriktig lei for det. Hvis jeg kunne ha forandret på ting, så ville jeg ha gjort det.»

«Men hvordan vet vi at Angelika leser gresk?»

«Vi må bare stole på at Poppy har lært henne det. Vi kan uansett be Demitri oversette for oss. Hva skal vi skrive etter det? Kanskje noe om Angelikas far.» Maria la hodet på skakke. «Yeorgo,» sukket hun. «Virkelig en vakker mann, eller hva, Voula?» Det var stille i noen sekunder. Maria ble blank i øynene. «Enda en ting som er vanskelig. Jeg lurer på om Angelika vet.»

Ved kjøkkenbordet satte Voula seg overfor Maria og åpnet kladdeboka. «Det har gått en uke uten at vi har kommet noe lenger, mor. Kanskje vi skal skrive Fortsettelse følger nederst og poste det, sånn i tilfelle …» Blikkene deres møttes.

Maria ristet på hodet. «Brevet til Poppy var ikke så vanskelig, men jeg greier ikke å finne ut hva jeg skal si til Angelika. Vi får jobbe mer med det. Jeg vil ikke poste det før det er perfekt, Voula, men det er ikke så lett som jeg trodde. Hva synes du vi skal skrive?»

«Fortell henne om tantene og onklene og søskenbarna hennes. Om meg og barna og barnebarna mine?» sa Voula.

«Nei, jeg vil skrive noe viktig.» Blikkene deres møttes igjen. En hane gol utenfor. «Åh, du skjønner hva jeg mener, Voula. Jeg som har vært lærer, burde ikke ha så vanskelig for å formulere et vanlig brev. Lag kaffe til oss, du, så setter vi oss i hagen og hekler.»

De satte seg i skyggen av et gammelt oliventre. Maria lot blikket vandre nedover, over hustakene og klokketårnet på Agios Yeorgios-kirken. Blikket hennes fulgte lokalbussen, bitte liten i det fjerne, som kjørte over den støvete asfalten utenfor landsbyen. Den lyse veien snodde seg mellom sølvgrønne olivenlunder, så smal at det knapt var plass til to møtende biler, og ned mot stranda og fiskerlandsbyen Arvi. Idet bussen nærmet seg en sving, steg lyden av tutende busshorn opp mot dem. Arvikløften lå som en dyp flenge i det røde fjellet, fullt synlig fra der hun satt. Gåsegribbene lettet fra hyllene i de stupbratte fjellsidene og sirklet oppover, over Amiras, på den varme oppdriften.

Utsikten fengslet henne, så stille og fredelig, uten spor av grusomhetene hun hadde stått akkurat her, under dette treet, og vært vitne til for lenge, lenge siden. Hun snuste i luften og kjente duften av brennende ved, lam og rosmarin. Koteletter på en grill. Minnet om brannen, de elskede guttene hennes i livsfare og den verste dagen i hennes liv sto med ett så klart for henne at hun klynket der hun satt.

Voula kikket opp fra hekletøyet. «Går det bra, mor?»

Maria fnøs. «Hvorfor skulle det ikke gå bra? Vi må konsentrere oss om dette brevet, nå.»

«Hva om vi forteller Angelika om landsbyen? Kanskje hun får lyst til å komme på besøk. Eller om olivenhøstingen, eller at skolen skal legges ned.» Voulas heklenål gikk opp og ned i en halvferdig duk.

«Det finnes mye å fortelle, men det har vel ingen plass i et så viktig brev.» Marias krokete fingre strevde med hekletøyet, men hun måtte hekle hver dag, hvis ikke kom hun til å slutte helt.

«Jeg har det!» sa Voula plutselig, og to timers arbeid raknet da Maria skvatt og mistet hekletøyet i bakken.

Maria slo etter svigerdatteren sin, men bommet. «Se hva du fikk meg til å gjøre! Du bør virkelig ha noe bra å komme med, Voula.»

Voula strevde med å plukke opp hekletøyet, beina var så tjukke at hun ikke greide å bøye dem, og magen altfor stor. «Begynn med å fortelle Angelika om Poppy og Yeorgos bryllupsdag. Si at du fortsatt har Poppys kjole. Spør om hun vil ha den.»

«Bravo! Det er en kjempegod idé, Voula. Da satser vi på å bli ferdig med brevet før posten går neste mandag.»

Stønnende og pesende fikk Voula endelig tak i Marias hekletøy og rettet seg triumferende opp, rød i ansiktet. I samme øyeblikk som hun deiset ned i hagestolen, rullet den ene svarte knestrømpen hennes ned på ankelen, og telefonen inne i huset ringte.

«Hellige jomfru Maria!» ropte Voula.

Begge korset seg tre ganger.

Kapittel 2

Flight EZY1105, samme dag

Hele den fire timer lange flyturen til Kreta satt Angie og bekymret seg over reisen hun hadde bestemt seg for å ta. Hva om hun faktisk fant morens familie? Hvordan kom de til å ta imot henne? Hun skulle ønske det hadde vært en form for kommunikasjon før hun dro til øya, men Angie hadde ingen mulighet til å kontakte familien sin på Kreta. Hva om de oppfattet hennes gode intensjoner som innblanding? Hvem var familien til faren hennes? Hvorfor forlot moren hennes Kreta og brøt all kontakt med familien sin den gangen? Svarene, trodde hun, lå i den avsidesliggende fjellandsbyen Amiras.

Utenfor ankomsthallen la Angie hodet bakover, lukket øynene og lot det gylne sollyset flomme over ansiktet. Det kom til å ordne seg. Det kunne vel i hvert fall ikke bli noe verre. Moren hennes lot til å være på randen av et sammenbrudd. Angie var konstant bekymret for henne. Legen hadde gitt Poppy resept på sovepiller, og Angie fryktet at neste resept, hvis hun ikke gjorde noe for å hjelpe moren, ville bli på noe enda sterkere.

Og i tillegg til alt dette hadde Angie nettopp mistet forlagsjobben, som hadde vært hennes livsnerve.

Nå som Poppy var syk og hun selv hadde fått sparken, begynte Angie å tvile på om bryllupet hennes i det hele tatt kom til å bli noe av. Hun hadde ikke før nå forstått hvor mye av livet hennes som dreide seg om moren og karrieren. Utad prøvde hun alltid å fremstå som selvsikker, men inni seg strevde hun med å takle alt som hadde skjedd.

Hva skulle hun ha gjort uten Nick? Han lovet at de uansett hva som skjedde, skulle gifte seg og få hus og barn og leve lykkelig sammen alle sine dager. En kjærligere og mer hensynsfull mann fantes ikke. Men etter at hun fikk sparken, innså Angie at det ikke var nok: Hun trengte å bevise sitt egenverd, hovedsakelig for seg selv.

Hun var nødt til å skaffe seg en ny jobb ganske snart, men det som nå var enda viktigere, var å finne ut hva som plaget moren så mye at det gjorde henne syk. Jo lenger Angie kom i planleggingen av bryllupet sitt, desto dårligere ble Poppy, virket det som.

Angie hatet tanken på å søke jobber. Hva om hun ikke ble ansett som god nok for et av de store forlagshusene? Kom hun til å bli trist og ensom fordi livet hadde vært urettferdig, og ende opp like medisinert som moren sin?

Nå hadde hun om ikke annet tid til å prøve å finne ut hvorfor moren var så ulykkelig. Da Angie sa at hun skulle til Kreta for å finne besteforeldrene sine, protesterte moren så heftig at Angie holdt på å avlyse hele turen.

«Ikke dra, Angelika! Jeg ber deg, vær så snill!» Poppy hadde tryglet og grått, det hadde vært så vondt å høre på. Takk og lov for at Nick hadde lovet å holde øye med henne.

Det var en forferdelig situasjon. I hele sitt trettisju år lange liv hadde Angie aldri trosset moren på denne måten. Strengt tatt brukte hun bryllupet sitt som en unnskyldning for å finne Poppys familie – som hun aldri hadde møtt. Hun hadde en mistanke om at årsaken til at moren stadig ble dårligere, var knyttet til hennes valg om å forlate hjemlandet sitt og aldri vende tilbake, for hver gang Angie prøvde å snakke om Kreta, fikk moren et tilbakefall.

Angie trakk pusten og så seg omkring. Flyplassen så ut til å ligge farlig nærme byen Heraklion, kanskje bare litt over en kilometer unna. Hun kunne se hoteller og hus i Kretas hovedstad ganske tydelig fra der hun sto. Gjennom flyplassens nettinggjerde lot hun blikket gli over rullebanen mot det blå havet bakenfor. Fra vindusplassen sin i flyet hadde Angie i et fryktelig øyeblikk vært redd for at de skulle lande på vannet.

Hun snudde ryggen til havet og så innover Kreta. Bak radene med skinnende busser og parkerte leiebiler lå høye fjell, og på sørsiden av de fjelltoppene, som omga Lassithiplatået, håpet hun å finne morens landsby.

Plutselig var det som om et vindu av muligheter åpnet seg. Hun var alene på Kreta uten Nick, uten moren sin og uten jobb. Hun var faktisk helt fri. Fri til å finne retning. Fri til å finne ut hva hun ønsket med livet sitt: å gjøre karriere, å bli mor selv eller at moren hennes skulle bli frisk? Var det mulig å få alt sammen?

Overalt rundt henne drasset glade turister rundt på bagasje og viltre barn. Angie følte seg litt ør, men roligere enn før, og sugde til seg feriestemningen deres. Hun senket skuldrene og løsnet det harde grepet om kofferten.

Hun ble mer og mer sikker på at dette var riktig. Planen hennes var enkel, og fant hun bare bestemoren sin, ville hun nok ikke støte på noen problemer. Forhåpentligvis ville hun i fjellandsbyen Amiras finne årsaken til morens angstanfall. Så kunne familien gjenforenes, og Poppys helse ville bedre seg før bryllupet.

Når hun og Nick fikk barn, kom de til å være alt som betydde noe for henne, og moren ville bli den perfekte bestemor. Hun så for seg kjærligheten som ville omgi familien hennes, og ble fylt av glede ved tanken.

Angie innså at slike ting ikke kom av seg selv, man måtte jobbe for å få det til. Denne uken på Kreta måtte hun sette sine egne behov til side, selv om sannheten var at skammen og sorgen hun følte over å ha mistet jobben, ennå ikke hadde sluppet taket, men fortsatt gjorde vondt, som et sår i hjertet.

Hun leide en bil av smilende, hjelpsomme grekere. De ønsket henne velkommen til Kreta ved å gi henne et kart over øya før de plasserte kofferten hennes i bagasjerommet. Så satte hun kurs mot sørkysten.

Det føltes rart å kjøre på «feil» side av veien. Når hun skulle skifte gir, famlet den venstre hånden hennes etter girspaken og dunket borti innsiden av døra. Og når høyrehånden hennes endelig fant girspaken, hadde hun glemt seg bort og fjernet foten fra kløtsjen.

«Kom igjen, Angie, dette greier du,» sa hun til seg selv og prøvde å roe seg ned.

Da hun kom ut av byen, løsnet trafikken, og den moderne infrastrukturen med flotte fontener, glassbygninger og palmealleer forsvant. Trafikklys virket ikke. Fortauene smuldret opp. Påbegynte veiarbeider, handlevogner og gamle biler var forlatt i veikanten. Angie bestemte seg for å stoppe for å øve på å skifte gir og svingte opp på en ødelagt fortauskant, skrudde av motoren og lukket øynene.

Kløtsj, høyre hånd ned til girspaken, skift gir, løft foten fra kløtsjen.

Lyden av bakdøra som åpnet seg, fikk henne til å rykke til. Hun åpnet øynene og snudde seg. Et eldre ektepar presset seg og to sprengfulle Lidl-poser inn i baksetet på bilen. På bred kretadialekt sa mannen noe som Angie ikke forsto.

«Hva i …» stotret hun og kikket seg rundt etter hjelp, før hun innså at hun hadde stanset bilen på et busstopp med en plaststol bundet fast til stolpen.

Mannen, som var eldgammel, dunket hånden på ruten og sa, «Páme!» med hes stemme, og Angie visste at det betydde: Kom igjen.

Ti minutter senere slapp hun det gamle ekteparet av utenfor et lite steinhus. En enorm, rosamalt sementsvane prydet hagen foran huset, og på rad og rekke på en klessnor var det festet bæreposer som blafret i vinden. De bød henne på kaffe. Hun forklarte på ustø gresk at hun måtte videre til Amiras. Mannen holdt fast i dørhåndtaket på bilen mens kvinnen stabbet inn i huset. Hun kom tilbake med en serviett full av småkaker og en plastflaske.

«Hun har laget!» ropte den gamle mannen på engelsk og pekte på kakene, og deretter på plastflasken, som var fylt av en klar væske. «Raki, jeg har laget! Veldig god, veldig sterk, som meg.» Han klapset seg smilende på magen.

Angie tok farvel og fortsatte turen sørover mens hun humret for seg selv og gledet seg til å fortelle Nick om episoden.

Hun dagdrømte om sine fremtidige barn, som nektet å sove før hun hadde fortalt historien om den gamle mannen og konen på Kreta. Hun forestilte seg Nick som kikket opp på henne og smilte når hun gikk for å legge barna. Hun kunne se alt sammen helt klart for seg. Den perfekte familie.

Det må ha vært vanskelig for mamma å tilpasse seg livet i London når hun kommer fra et så vennlig sted, tenkte Angie. Og igjen lurte hun på hva som hadde fått moren hennes til å snu ryggen til den solfylte, smilende øya. Poppy hadde snakket om konflikter i familien, men tiden var inne for å sette strek over det som tilhørte fortiden, slik at familien kunne gjenforenes, hadde Angie bestemt.

Vårblomster fylte veikanten og hilste henne velkommen idet hun kjørte forbi. Oliventrær var adskilt fra vinranker av okergule jordstriper, et bølgende lappeteppe som skimret under den blå himmelen. I det fjerne ruvet snødekte fjelltopper i ettermiddagssolen. Øya virket mye større og mer intens enn hun hadde ventet.

Lenger oppe i fjellene stanset Angie i veikanten og skuet utover en høyslette. I de grønne dalene lå spredte klynger av hvitkalkede hus. Hun la merke til kirker med røde tak med kupler og klokketårn som stakk opp i midten av hver landsby. Angie gikk ut av bilen og tok et panoramabilde med telefonen og sugde til seg det fengslende synet.

I en olivenlund ved veien stoppet en flokk sauer å beite og stirret på henne med nysgjerrige øyne, uten å blunke. Det rykket i munnvikene deres, som om de skulle til å si noe, og bjellene de hadde rundt halsen, var en stund helt stille.

Varmt sollys lå som morens arm rundt skuldrene hennes. Angie lurte på om Poppy noen gang hadde stått akkurat her og beundret det maleriske synet. Moren hadde ikke vært her på førti år. Kunne Angie greie å lege gamle sår uten å vite hvordan de hadde oppstått?

Bildene hun hadde tenkt å ta, var en begynnelse. Bilder fra Kreta ville sikkert bringe frem gode minner i Poppy. Angie fikk en god følelse der hun sto. Her i den klare solen virket alt mye enklere enn det hadde gjort hjemme.

Tilbake i bilen strakte hun seg etter nøklene, men fyltes i det samme av tvil og hvilte hodet mot rattet. Hva var det som fikk henne til å gå imot morens ønsker på denne måten? Angie fryktet brått at hennes tåpelige, selvsentrerte plan ville føre til enda mer smerte.

Bestemoren visste ingenting om at Angie var kommet hit til Kreta. Hun kunne dra til et turistområde, tilbringe noen dager i solen, ved havet, på stranda, og så reise tilbake til London med nye krefter – og gjøre moren sin glad, i hvert fall tilsynelatende. Hva var det moren holdt skjult? Hva var det som plaget henne sånn? Nå som de var så langt borte fra hverandre, innså Angie hvor ufattelig ensom Poppy var.

Angie husket en gang hun fikk en flis i fingeren som barn. Det gjorde vondt når hun tok på ting, selv om det var ting hun var glad i. Og det gjorde vondt når moren tok en pinsett og prøvde å få den ut. Angie hadde tryglet henne om å la den være, men moren hadde fjernet den, og fingeren var blitt bra, slik også moren hennes kunne bli bra igjen.

Lettelsen strømmet gjennom henne. Hun startet bilen og kjørte bort fra den fredelige utsikten.

Etter en halvtime langs den øde landeveien, som gikk som en flenge i det røde og grønne fjellandskapet, ble det mer skrint og kupert rundt henne. En flokk langhårede geiter med silkeaktig pels og lange, asymmetriske horn skvatt over veien foran bilen. Barn hoppet og spratt rundt dyrene. I veikanten vokste det valmuer og solroser og klynger med salvie og rosa anemoner. Pene rader med oliventrær, så typisk for Middelhavet, ble avløst av forvridd furu eller ruvende steineik. Adrenalinet fylte kroppen hennes idet den ujevne landeveien buktet seg oppover.

Hun rundet en sving, og langt der nede så hun plutselig havet. Synet var så storslagent at det tok pusten fra henne. Hun hadde lyst til å stoppe, men flere plasser langs den farlige og uforsonlige veien var det utsmykkede religiøse minnesteder. Det var nok mange bilister som hadde mistet livet i disse skarpe svingene. Da stigningen avtok og veien i stedet begynte å gå slakt nedover, fikk Angie øye på et Shell-skilt. Sjokkert over å se at bensinmåleren var nede på rødt, skrudde hun av airconditionen for å spare drivstoff. Håndflatene var svette mot rattet og håret klistret seg til nakken da hun kjørte inn på den støvete plassen og stanset.

Lykkelig over å være ute av den varme bilen, strakte Angie seg etter bensinpumpen. Hun nikket vennlig til en pensjonist som satt i skyggen utenfor bensinstasjonen.

En ung mann kom løpende ut av verkstedet. «Nei. Jeg gjør det. Hvor mye?» sa han.

«Full tank, er du snill.»

Han dyttet pumpen på plass, dro et pusseskinn ut av en bøtte og vasket den støvete frontruten.

«Nydelig, tusen takk,» sa Angie og nikket anerkjennende mot den skinnende ruten. «Kan du si meg hvor langt det er til landsbyen Amiras?»

«Ti kilometer. Like etter Viannos.» Han kastet et blikk på kofferten hennes i baksetet, der bagasjelappen fortsatt hang på. «Hvorfor Amiras? Det er ikke noe feriested.»

«Jeg leter etter bestemoren min, hun bor der.»

«Hva heter hun? Bestefaren min er fra Amiras. Han kjenner henne, i så fall.» Han nikket mot den gamle mannen.

«Maria Kondulakis, men jeg har ingen eksakt adresse.»

Mens han snakket med bestefaren, dunket det i pumpen, og tankingen stoppet. Førtini euro. Angie dro en femtilapp ut av vesken, og idet hun kikket opp, så hun pensjonisten spytte i den støvete bakken. Skyggen skjulte ansiktet hans idet han snudde seg mot døra.

«Behold vekslepengene,» sa Angie. «Og takk for den rene ruten. Kjente bestefaren din bestemoren min?»

«Nei.» Den unge smilte ikke lenger, men unngikk blikket hennes og fjernet seg raskt.

Angie kastet et blikk i sladrespeilet da hun kjørte ut på veien igjen. De to mennene sto ved siden av hverandre og så etter henne.

I Viannos’ hovedgate, den siste byen før bestemorens landsby, rygget Angie inn i en trang luke bak en rød pickup. En geit stirret på henne fra lasteplanet på den medtatte bilen og breket ut sin manglende tiltro til lukeparkeringsevnene hennes. Hun krysset gaten og satte seg på et fortausbord i den deilig svalende skyggen fra et gigantisk tre. Greinene vokste inn i hverandre over hodet hennes, og vårens første blader var i ferd med å sprette. Strømledninger og flueflekkede lyspærer snodde seg mellom greinene og svaiet i vinden.

Angie trodde ikke neste post på programmet, å finne et sted å bo, skulle by på noen utfordringer. På nettet hadde hun sett mange rom til leie i Viannos. Men først trengte hun å slappe av med en kaffe.

En kelner nærmet seg og fulgte blikket hennes. «Det er mer enn tusen år gammelt, dette treet.»

«Jøss, så gammelt!» Angie la håndflaten mot den solvarme, ru stammen og sugde til seg stemningen på torget. Kanskje hadde Poppy også sittet akkurat her og slappet av og lagt hånden på trestammen og smilt opp i trekronen.

Kelneren rykket henne tilbake til nåtiden. «Vil du ha noe å drikke, frøken?»

«En kaffe hadde vært fint,» sa Angie, som var altfor trøtt til å prøve å snakke gresk.

«Frappé, Nescafé, gresk kaffe?»

«Frappé er fint.» En iskaffe ville kjøle henne ned og gi kroppen hennes koffeinet den savnet.

«Hvor kommer du fra?»

Angie la hånden på brystet. «England, engelsk.»

«Ah, Manoli her. I speaks perfect English. Hvis du trenger noe, er det bare å si ifra til meg, ok?»

Mens han ordnet kaffen, lot Angie seg underholde av byens kaos, og måtte smile over at en slik smal gate var en del av hovedveien på øya. Viannos var en by som både var forfallen og postkortvakker, og hun lot seg sjarmere der hun satt. En kaprifol klatret oppover en hvitkalket husvegg og snodde seg rundt blåmalte skodder. Blomstene duftet i kveldsluften.

Rakryggede gamle kvinner med stolte ansikter og sorte enkedrakter subbet sakte over gaten og fikk trafikken til å stoppe opp. Nå og da var det biler som rygget for å slippe frem motgående trafikk. Den eldre garde blant lokalbefolkningen hilste hjertelig på hverandre. Alle smilte – og alle ropte.

Manoli, som hadde brede skuldre, solbrun hud og glimt i øyet, plasserte frappeen foran Angie før han satte seg ubedt ved bordet hennes. «Hva heter du? Hvor i England er du fra? Er du gift? Har du søster? Hvorfor du er her, ferie?»

Angie moret seg over spørsmålene hans og svarte på alt han ville vite. «Nei, jeg er her for å finne besteforeldrene mine.»

«Besteforeldrene dine, hvem er de?» spurte Manoli.

Angie nølte, husket stemningen på bensinstasjonen. «Kondulakis. I Amiras, det er like ved her, ikke sant?»

Manolis hode rykket bakover som om noen hadde slått ham. «Kondulakis – du er barnebarnet til Maria Kondulakis?» Han sperret øynene opp.

Angie svelget. «For å si det som det er, så vet jeg ikke helt hvor de bor, og de vet ikke at jeg er her. Kjenner du dem? Jeg mener, det kan jo hende at jeg ikke engang …» stammet hun.

«Vent.» Manoli ruvet plutselig over henne og la den store neven på skulderen hennes. Mens han holdt henne på plass i stolen dro han en mobiltelefon ut av bukselommen. Sekunder senere ropte han inn i telefonen mens han gestikulerte med den ledige armen.

Angie vurderte å løpe sin vei, men noen hadde sperret bilen hennes inne. Hun hadde problemer med å skjønne Manolis kretadialekt, men fanget opp: «Det er jo det jeg sier, hun sitter her rett foran meg!» Han slo ut med hånden mot Angie som om personen i den andre enden av samtalen kunne se henne. «Jeg er helt sikker, malákas – hun er barnebarnet!»

Usikker på hva hun nå kunne vente seg, plasserte Angie begge føttene i bakken og flyttet seg ut til kanten av stolen. Flere folk dukket opp ingensteds fra, det føltes nesten som om de flokket seg rundt bordet hennes. Hun kikket fra den ene til den andre. De stirret tomt tilbake.

Manoli så på henne. «Hva heter moren din?»

«Poppy,» sa Angie. «Det er en forkortelse for Calliope.»

Han sperret øynene opp. «Og faren din?»

«Yeorgo, men han er død,» sa hun.

Manoli myste mot henne. Så trakk han pusten og fortsatte samtalen mens han nå og da slengte inn ordet malákas – en mye brukt, meningstom frase. Den ivrige stemmen hans fikk folk som gikk forbi, til å snu seg. Noen stoppet og glante.

En gammel mann stanset midt i veien og lente seg mot stokken sin. Han skulte på Manoli og deretter på Angie. En lastebil bremset. Trafikken stoppet opp. Alle stirret på kelneren.

«Skal du til Amiras nå i kveld?» sa Manoli.

Angie så på klokken og ristet på hodet. «Nei, i morgen.»

Manoli utvekslet noen ord til før han avsluttet samtalen. «Jeg snakket med Demitri fra supermarkedet i Amiras. Han er i familie med Kondulakis. I morgen skal han ta deg med til bestemoren din.»

«Tusen takk, det var veldig snilt av deg,» sa Angie.

Den gamle mannen som hadde stanset trafikken, humpet videre over veien. Han skulte på Angie med stram munn, hardt, smalt blikk og sammenbitt kjeve i et rynket ansikt som lot til å ha sett det verste av livet. Men etter en stund mildnet blikket hans, og munnen kruset seg til et smil.

«Velkommen,» sa han og tok hånden hennes og ristet den. «Jeg er Thanassi Lambrakis.»

Det var som om Angies hjerte hoppet opp i halsen hennes. «Lambrakis … Jeg heter jo også det!» ropte hun. Noe så uventet. Var han i familie med faren hennes? Skulle det virkelig bli så lett for henne å finne slekten sin?

«Selvsagt gjør du det,» flirte Manoli. «Lambrakis og Kondulakis er de to vanligste navnene her i området. Det er flere hundre av oss, og tusenvis i hele verden. Helt tilbake til Bysants.» Han pekte på seg selv med tommelen. «Jeg heter Manoli Lambrakis. Manoli kommer fra Emmanouil, som betyr Gud. Lambrakis betyr lyset.» Han så stolt ut, som om Lambrakis-navnet bare var hans.

«Det lille lyset,» korrigerte den gamle. «Akis betyr liten.»

Manoli rettet seg opp og skjøt ut brystkassen mens han skulte på den gamle.

Han snudde seg mot Angie igjen. «Her kommer etternavnet først, så oversatt betyr navnet mitt Lyset fra Gud.»

«Det lille lyset fra Gud,» sa den gamle.

«Gå og finn deg et bord, nå, gamlekar!» ropte Manoli.

Angie var så opprømt at hun holdt på å sprekke. «Manoli, er vi i slekt?» spurte hun, ordene bare rant ut av henne.

Manoli skuttet seg og snudde seg bort, som om tanken på å være i slekt med en engelsk kvinne bød ham imot. «Platon sier at vi alle er i slekt,» flirte han. «Hvis vi går langt nok tilbake i tid.»

Hjertet sank i Angie. Selvsagt kunne det umulig ha vært så enkelt.

Den gamle mannen humret, nikket vennlig og satte seg ved et annet bord. Med en sky av svart røyk kjørte lastebilen av sted, og trafikken kom igjen i bevegelse.

Barn stimlet sammen bak Angies stol, tok på armene hennes og strøk henne over det lange håret mens de snakket i munnen på hverandre.

«Gå, nå,» sa Manoli og viftet barna bort. Han snudde seg mot Angie. «Frappeen er fra meg, du ikke betale, ok? Du trenger noe, du si ifra til meg,» sa han og var visst kommet i et helt annet humør. Han slo ut med hendene for å understreke det han sa – og blunket overdrevent.

Angie trengte fortsatt et rom for natten. «Finnes det noen turistinformasjon her?»

«Turistinformasjon. Hva trenger du? Jeg er turistinformasjon. Bare si det til meg.»

Hun nølte, følte seg sårbar etter det talende blunket og ville ikke at hjelpsomme Manoli skulle vite hvor hun bodde. «Finnes det noe hotell her?»

Manoli smilte og slo seg på brystet. «Jeg har et rom.»

Faen også.

«En veldig bra rom, ekstra billig for deg, over kafeen her.» Manoli lot blikket gli over brystene hennes, og tilbake på ansiktet. Et triumferende smil lyste opp ansiktet hans idet han pekte opp mot en avskallet balkong.

«Takk, Manoli, men jeg trenger et rolig sted lenger unna gaten.»

Smilet hans forsvant, og han sa, med betydelig mindre entusiasme: «Greit, kusinen min har rom, veldig hyggelig, veldig stille. Hvor mange dager? Jeg kan ringe henne.»

Angie dro kofferten sin oppover en bratt bakgate. Det tolv kvadratmeter store, hvitmalte rommet var møblert med klesskap og furuseng og hadde et lite, moderne bad som måtte ha blitt flislagt av en blind person. Siden hun bare fant et lite håndkle, en enslig kleshenger og ingen såpe, lukket hun døra bak seg og gikk for å lete etter en butikk. På vei tilbake rumlet det i magen hennes, og Manolis kafé virket som et enkelt alternativ.

«Velkommen tilbake, lady. Fint rom, ja? Hva vil du ha?» Manoli så på handleposen hennes. «Hva kjøpte du?»

«Ingenting spesielt, Manoli, men jeg er sulten, finnes det en meny her?»

«Hvorfor vil du ha meny? Si hva du vil ha, jeg er menyen.»

«Moussaka? Lammekoteletter? Sardiner?»

«Ah, tomt, dessverre, men vi har pizza, alle typer bortsett fra quattro stagioni, for vi har bare tre,» sa Manoli.

Angie forsto ikke hva han mente. «Hva med gresk salat?»

«Ja, selvfølgelig har vi gresk salat. Dette er jo Hellas. Vi har alltid gresk salat. Jeg trenger ikke nevne det engang, for jeg lager den beste greske salaten på hele Kreta. Det vet alle.»

Angie lo. «Og et glass tørr rødvin, er du snill.»

Da han forsvant for å ordne maten, senket mørket seg. Angie studerte lokalbefolkningen rundt seg og innså at hun slett ikke så malplassert ut. Med sin olivenhud, sine brune øyne og sitt lange, mørke hår kunne hun lett tas for å være en fastboende. Hun hadde nettopp kommet hit, men ønsket om å høre til på denne øya blusset allerede opp i henne.

Under det grelle lyset fra pærene i det gamle treet ble Angie sittende og tenke på landsbyen Amiras og besteforeldrene sine der. Om hun bare hadde forstått bedre det Manoli hadde sagt i telefonen. Så tenkte hun på moren sin og håpet at hun gjorde det rette. Morens foreldre og familie var jo også hennes familie, hun hadde rett til å treffe dem, rett til å bli kjent med dem. Likevel hadde en nagende følelse av tvil nå dukket opp i bakhodet hennes.

Neste morgen ble Angie stående og se på seg selv i speilet. Hva ville de tenke om henne? Førsteinntrykket var så viktig. Hun sukket så det dugget på glasset.

Ro deg ned, nå, sa hun til seg selv. De er familien din, hvorfor stresser du deg opp sånn?

Hun hadde på seg sine beste klær og smykker og hadde satt opp håret i en hestehale. Skamfull gikk det opp for henne at hun hadde glemt å ta med en gave, så hun bestemte seg for å kjøpe noe i en butikk her i byen, men først trengte hun en kaffe.

På kafeen sank Angie ned i en stol.

«Madam, skal du dra for å treffe din Yiayá nå, ja?» strålte Manoli mot henne.

«Kaffe først. Jeg er skikkelig nervøs. Ser jeg ok ut?» Huden føltes fuktig, hjertet skalv.

«Veldig fin.» Han smilte tåpelig mot henne.

Et pent esel kom traskende forbi. En gammel mann i støvete dongeribukser og svart skinnlue satt i damesal på eselryggen og dunket hælene mot magen på dyret mens det drysset som konfetti fra en bunt med høy som lå surret til eselets bakende. En gul tankbil som skinte i den skarpe solen, kjørte sakte bak mannen og dyret. Den rytmiske lyden fra eselets hover ble nå og da avbrutt av hvesingen fra lufttrykksbremsene. Angie registrerte at tankbilsjåføren leste avisen mens han gled sakte nedover gaten. Så avslappet disse menneskene er, tenkte hun.

Besteforeldrene kom garantert til å bli glade for å treffe henne etter så mange år. Det var hun selv som hadde valgt å ta dette steget. Hun gjorde det i håp om at familien skulle gjenforenes. Det hadde ikke vært et enkelt valg å ta, og hun var lei for at hun hadde såret moren, men håpet at Poppy ville takke henne for å ta dette første steget.

«Skal jeg kjøpe kaker eller sjokolade til bestemoren min, Manoli?»

«Nei nei! Ta med noe som blir igjen når du har reist. Ser du blomsterbutikken der borte? De har vakre sitrontrær. Sitrontrær kan man ikke få for mange av. Jeg lager kaffe, du går og kjøper et tre. Det kan stå her, så setter jeg det inn i bilen din når du kjører forbi etterpå.»

Angie kjøpte et tre, over en meter høyt, med fire store sitroner.

«Hva betalte du?» spurte Manoli.

«Åtte euro.»

«Blodpris.» Han strakte hånden mot henne. «Dette er ikke klær å ha på seg når man skal handle.» Han plukket en sitron og tok den med inn på kjøkkenet sitt.

Angie kjørte ut av Viannos med greinene på treet spredt utover passasjersiden. Tykt, mørkegrønt bladverk slo mot bilvinduet og fylte bilen med sitrusduft. Den hesteskoformede landsbyen Amiras lå i fjellsiden med utsikt over Det levantinske hav.

Hun så minnesmerket fra andre verdenskrig, en enkel prosesjon av gigantiske menneskefigurer hugget ut av lyse marmorplater. Skulpturene sto plassert langs veien som ledet ned til landsbyen. Angie lurte på om monumentet var bygget etter at Poppy dro. Hun svingte til siden og tok et bilde ut av bilvinduet.

Fortsatt med telefonen i hånden bladde hun tilbake til det siste bildet hun tok før hun reiste hjemmefra. Det var av Nicks sovende ansikt, rolig, drømmeløst, tilfreds. Det tykke, mørke håret falt gutteaktig ned i pannen. Den avslappede munnen minnet Angie om det brede, ærlige smilet og de vakre, jevne tennene.

Angie elsket å se på ham mens han sov. Det hadde vært litt rart å ta bilde av ham uten at han visste det, men hun hadde ønsket å fange en bit av det øyeblikket, etter nytelsen, så uendelig lykkelig, og ta det med seg til Kreta når hun reiste.

De hadde elsket, virkelig elsket. Med rommet fylt av blafrende stearinlys. Mens Puccini spilte i bakgrunnen, med champagne på is og kremet belgisk sjokolade på nattbordet.

Kanskje fordi de skulle være borte fra hverandre i en uke – for første gang siden de flyttet sammen for tre år siden – virket de den kvelden nærmere hverandre enn noen gang før. En intens, men likevel forsiktig lidenskap vokste mellom dem, en ny opplevelse, helt ulik deres vanlige, heftige måte å ha sex på, som var atletisk, med mye lyd, og heseblesende deilig.

De hadde ligget henslengt på sofaen med gresk takeaway foran seg og sin gamle favorittfilm på skjermen og matet hverandre med fylte vinblader og små lammekoteletter mens de innimellom sang med på «As Time Goes By» og «It Had to Be You». Nick gjorde sin Humphrey Bogart-etterlikning ved å brøle «Play it again, Sam» til Angie. Hun prøvde å blafre med øyelokkene og se trist ut, men begynte å fnise i stedet.

De mumlet ord som betydde alt og ingenting: snåle replikker fra filmer, bruddstykker, sensuelle løfter og felles drømmer.

De lo og tok på hverandre og kysset hele tiden. Da natten senket seg, ble kjærtegnene mer intense, og begjæret vokste frem i dem, en voldsom trang til å ligge tettere inntil, nakne i hverandres armer.

Og endelig, mens en melodi fra Madam Butterfly fylte soverommet, klamret Angie seg til Nick mens det smeltet og eksploderte inni henne, en vill og vanvittig følelsesmessig berg- og dalbane. Skjelvende bølger av nytelse strømmet gjennom henne og satte hver fiber av kroppen hennes i brann. Hun mistet fokus, pustet tungt, og ga seg hen til en nytelse som var så intens at hun ropte navnet hans. Igjen og igjen steg hun mot overflaten før hun på ny sank ned i en smertefullt deilig eufori som varte til hun ble liggende kraftløs og utslitt på den fuktige sengen.

Og etterpå hadde hun grått, uten å greie å gjøre rede for hvorfor. Han holdt henne inntil seg og strøk henne over det lange, mørke håret til hun ikke hadde flere tårer igjen.

Angie lente seg tilbake i bilsetet, lukket øynene og lot bølgen av følelser skylle gjennom seg. Hun husket det siste han sa til henne før han kysset henne farvel på flyplassen.

«Jeg elsker deg, Angie Lambrakis. Jeg kommer til å savne deg,» sa han. «Du må ringe meg minst ti ganger daglig.»

Angie sukket, slapp telefonen ned på setet ved siden av seg, under greinene på sitrontreet, og konsentrerte seg igjen om det som nå lå foran henne.

Det lille kapellet som lå ved siden av minnesmerket, virket ganske nytt og moderne. Gjennom de åpne dørene kunne hun se hundrevis av skinnende gullamper som hang fra taket. Hun tok et nytt bilde mens hun lurte på om det var knyttet noen bestemt betydning til det høye antallet. Et spørsmål hun kunne stille bestemoren hvis samtalen gikk i stå.

Angie innså at hun kviet seg for å kjøre videre. Denne planen hun hadde om å finne ut hva som hadde opprørt moren hennes så voldsomt den gangen, var bare halve delen av det. Hun håpet også å finne ut mer om faren sin, Yeorgo. Poppy hadde fortalt at han ble drept i militærtjeneste før hun ble født. Det måtte være noe mer enn det, men moren ville aldri snakke om ham.

Angie trengte å få vite mer om faren sin. Var det så vanskelig for Poppy å skjønne? Hun ville se stedet der faren ble født, der han vokste opp, finne ut om han hadde søsken som fortsatt var i live. Og også finne ut mer om Poppys liv og familien hennes her på Kreta. Hun lette etter røttene sine, og visste at hun aldri kunne bli helt lykkelig og i stand til å starte denne nye fasen av livet sitt før hun fant dem.

En buss stanset, og turistene tumlet ut med kameratelefonene klare. Angie satte bilen i gir og kjørte ned til landsbyen Amiras.

Rundt et torg i sentrum lå det et bakeri, en kafé, et supermarked og et postkontor. Hun parkerte utenfor supermarkedet. Menn som satt utenfor kafeen, strakte hals og stirret.

«Yia sas!» ropte Angie; hun visste at den som kom utenfra, skulle hilse først. De smilte og hilste tilbake.

Hun gikk inn i den svakt opplyste butikken, en stund helt blendet av det sterke sollyset utenfor. Bak disken kikket en kjekk, kraftig kar i førtiårene opp fra en basketballkamp på tv. Han stumpet sigaretten sin i et fullt askebeger og reiste seg.

«Angelika? Demitri her. Velkommen.» Han tok hånden hennes og smilte forsiktig mens han så nysgjerrig på henne. «Bestemoren din venter.»

«Takk, Demitri. Jeg har med et sitrontre til henne. Det står i bilen.» Angie rødmet og ønsket at hun hadde tatt med kaker også, eller en pyntegjenstand. Gamle folk likte å få pynteting, og hun hadde hørt at kreterne var ekstremt sjenerøse. Nå kom hun til å virke ussel og gnien, og hun skjønte hvor sterkt hun ønsket at de skulle like henne. Overveldet av lengselen etter å treffe familien sin og bli akseptert av dem, så hun inn i Demitris ansikt.

«Et sitrontre?» Han smilte bredere. «Det kommer Maria til å like. Bare la bilen stå ulåst, så kommer det noen og bærer det opp til huset.»

Han brydde seg ikke om å lukke døra til butikken. De gikk femti meter nedover en smal gate og tok til venstre ved en rad grønne søppeldunker. Magre, langbeinte katter med skitne snuter rotet i søppelet. De stirret på henne med glassaktige øyne og viftende haler rett til værs. Angie fulgte etter Demitri oppover en skjev trapp med trær på begge sider. Trekronene møttes over hodene deres.

Luften var kjøligere i skyggen, og igjen tenkte Angie på moren sin. Poppy hadde vokst opp her på øya, lekt her som barn og truffet faren hennes her. Hva var det som hadde fått moren til å forlate Kreta? Hvorfor ville hun ikke snakke om Angies far eller om hjemlandet sitt? Angie ble fylt av tristhet og en plutselig frykt for å treffe bestemoren, og kjente at hun gruet seg til det som nå lå foran henne.

Hun lette etter en unnskyldning til å snu, redd for at morens brudd med familien handlet om noe mer enn en vanlig krangel. Hva om hun ble møtt av hat? Hvorfor hadde hun ikke tenkt på dette før? Bestemoren kunne jo være både forvirret, sint og voldelig og like negativt innstilt til gjenforening som Poppy var.

Kanskje var det derfor Poppy protesterte så heftig mot dette besøket? Til tross for den svale skyggen kjente Angie svetten piple frem på pannen.

Hun skvatt da en rustfarget høne krysset stien rett foran henne. Beina føltes tunge som bly, kroppen treg og motvillig.

Men på toppen av trappen steg de inn i solen igjen. De gikk et stykke til og stanset utenfor et lite hus med rødt tak. Hagen bugnet av blomster. Røde og rosa og lilla klynger kjempet om plassen, og planter vokste ut av en merkelig samling bokser og krukker.

To krokete oliventrær kastet flekkvis skygge over hagen. I hjørnet sto det en hvitmalt steinovn. På lange nagler kjørt inn i den kalkede veggen hang det en øks, en ljå og en hakke. Bladene var svarte av elde, men det skinnende stålet på spissen røpet at de nettopp var blitt kvesset. Fra en tykk olivengren hang det en kjetting med to tunge slaktekroker, urørlige som døden selv. Bak trærne lå en rektangelformet jordflekk. Pene rader med grønnsaker vokste i den nylig vendte, røde jorda.

Hun var andpusten etter turen opp trappen, og Demitri snudde seg mot henne. «Går det bra, Angelika?» Den overvektige røykeren virket helt upåvirket av trappen.

«Ja, da, bare gi meg noen sekunder.» Hun fylte lungene og pustet sakte ut.

«Ikke vær redd, det er på grunn av høyden,» sa Demitri. Han nikket mot huset. «Dette stedet er rundt to hundre år gammelt, og trærne er tre ganger så gamle.» Han trakk et fargerikt perleforheng til side og ropte, «Yiayá!»

Angie presset hånden mot brystet og kjente hvordan hjertet hennes hamret. Om noen få sekunder skulle hun treffe bestemoren sin.

Husveggen var nesten en halv meter tykk, og to trappetrinn fylte den lave døråpningen og ledet ned og inn i huset. Hun kom inn i en sval, hvitmalt stue med enkle møbler. Et iøynefallende ikon av Sankt Georg som viste frem sine dragedreperkunster, hang på den lengste veggen, og over et rundt trebord var det hengt en kobbergasslampe. I sofaen bak bordet satt en gammel kvinne med skarpt blikk.