Jodi Picoult

Det store i det lille

Oversatt av Nina Aspen, MNO

Jodi Picoult

Det store i det lille

Oversatt av Nina Aspen, MNO

Til Kevin Ferreira,

som med sine tanker og gjerninger gjør verden til et bedre sted, og som lærte meg at vi alle er underveis.

Velkommen til familien.

FØRSTE FASE

Tidlig i fødselen

Det blir ingen rettferdighet før de uberørte er like opprørt som de berørte.

BENJAMIN FRANKLIN

Ruth

Mirakelet skjedde på West Seventy-fourth Street, der mama jobbet. Det var en stor bygning med rødbrun sandsteinsfasade og et smijernsgjerde rundt, og med griffer av granitt som var som tatt rett ut av marerittene mine, på begge sider av den utsmykkede døra. Jeg var livredd de griffene, så det var helt greit at vi bestandig gikk gjennom den noe mindre storslåtte sidedøra, som mama hadde nøkkelen til i en snor i veska.

Mama hadde jobbet for Sam Hallowell og familien hans siden før søsteren min og jeg ble født. Det er ikke sikkert dere kjenner igjen navnet hans, men dere hadde kjent ham igjen med en gang han hilste. Han hadde vært den umiskjennelige stemmen på midten av sekstitallet som før hvert TV-program kunngjorde: Programmet som nå kommer, blir vist i ekte farger på NBC! I 1976, da mirakelet skjedde, var han sjefprogramvert. Dørklokka under griffene spilte den berømte trudelutten bestående av tre toner som alle forbinder med NBC. Når jeg kom på jobb med moren min, listet jeg meg noen ganger ut for å trykke på den knappen og nynne med.

Vi var med mama den dagen fordi det snødde. Skolen hadde stengt, men vi var for små til å være alene hjemme når mama måtte på jobb, noe hun jo måtte også denne dagen, gjennom snø og sludd og antakelig jordskjelv og harmageddon også. Mens hun pakket oss inn i vinterdresser og støvler, mumlet hun at det ikke spilte noen rolle om hun måtte gå gjennom ild og vann, men gud forby at Ms. Mina måtte smøre peanøttsmør på sin egen brødskive. Den eneste gangen jeg kan huske at mama tok fri fra jobben, var faktisk tjuefem år senere, da hun måtte skifte ut begge hoftene, som familien Hallowell sjenerøst nok betalte for. Hun var hjemme i én uke, og selv i tiden etterpå, da hoftene ikke hadde grodd helt som de skulle, og hun likevel insisterte på å gå på jobben, ga Ms. Mina henne oppgaver som gjorde at hun måtte holde seg på beina. Men da jeg var liten, i skoleferier, under feberanfall og dager med mye snø, som denne, tok mama oss med på B-toget ned til byen.

Mr. Hallowell var i California den uka, noe han var ganske ofte, og det betydde at Ms. Mina og Christina trengte mama enda mer. Det samme gjorde Rachel og jeg, men jeg går ut fra at vi var flinkere til å passe på oss selv enn Ms. Mina var.

Da vi endelig kom til Seventy-second Street, var verden hvit. Det var ikke bare Central Park som var fanget i en snøkule. Ansiktene til mennene og damene som hutret seg gjennom snøværet på vei til jobben, lignet ikke på ansiktet mitt, eller på ansiktene til slektningene eller naboene mine.

Jeg hadde ikke vært i andre hus på Manhattan enn i huset til familien Hallowell, så jeg visste ikke hvor usedvanlig det var at én familie bodde alene i en så diger bygning. Men jeg kan huske at jeg syntes det var rart at Rachel og jeg måtte legge vinterdressene og støvlene våre i et bitte lite, smekkfullt skap på kjøkkenet, mens det var massevis av tomme kroker og ledige plasser ved hovedinngangen, der Christina og Mina hadde hengt jakkene sine. Mama gjemte unna jakka si også, og lykkeskjerfet – det myke som luktet som henne, og som Rachel og jeg kranglet om å ha på oss hjemme fordi det var som å klappe et marsvin eller en kanin. Jeg ventet på at mama skulle gli gjennom de mørke rommene som Tingeling, og vri på en bryter eller et håndtak eller en vrider så det sovende uhyret i huset gradvis ble vekket til live.

«Hvis dere to er stille, skal jeg lage Ms. Minas varme sjokolade til dere,» sa mama.

Den ble importert fra Paris, og den smakte himmelsk. Så da mama tok på seg det hvite forkleet, hentet jeg et ark i kjøkkenskuffen, fant fram pakken med fargeblyanter som jeg hadde hatt med meg, og begynte å tegne helt rolig. Jeg tegnet et hus som var like stort som dette. Jeg tegnet en familie inni huset: meg, mama, Rachel. Jeg prøvde å tegne snø, men fikk det ikke til. Fnuggene jeg hadde laget med den hvite fargeblyanten, var usynlige på arket. Man kunne bare se dem hvis man vippet arket sidelengs opp mot stearinlyset, for da kunne jeg ane skimmeret fra blyanten.

«Kan vi leke med Christina?» spurte Rachel. Christina var seks år og nøyaktig midt mellom Rachel og meg i alder. Christina hadde det største rommet vi noen gang hadde sett, og flere leker enn noen jeg kjente. Når hun var hjemme og vi kom på jobb med moren vår, lekte vi skole sammen med henne og bamsene hennes, drakk vann av ordentlige porselenskopper og kjemmet det lysegule silkehåret på dukkene hennes. Så fremt hun ikke hadde en venn på besøk, for i så fall satt vi på kjøkkenet og tegnet.

Men før mama fikk svart, hørte vi et skrik som var så gjennomtrengende og fullt av smerte at det stakk meg i brystet. Jeg visste at det samme skjedde med mama, for hun mistet nesten vannkjelen hun holdt på å bære bort til vasken. «Bli her,» sa hun med en stemme som allerede slepte seg etter henne mens hun løp opp trappene.

Rachel var den første som spratt opp fra stolen; hun var ikke så god til å gjøre som hun ble bedt om. Jeg ble sugd etter henne som en ballong hun hadde knyttet rundt livet. Jeg lot hånden sprette over gelenderet på de buede trappene, uten å gripe rundt det.

Døra inn til Ms. Minas rom sto på vidt gap, og hun lå og vred seg på senga i et synkehull av silkesengetøy. Buen på magen steg som en måne. Det skinnende hvite i øynene hennes minnet meg om karusellhester som hadde stivnet i fart. «Det er altfor tidlig, Lou!» gispet hun.

«Si det til barnet, du, bare,» svarte mama. Hun holdt telefonrøret. Ms. Mina holdt den andre hånden hennes i et dødsgrep. «Ikke press mer nå,» sa hun. «Sykebilen kommer om et øyeblikk.»

Jeg lurte på hvor fort en sykebil kunne klare å komme hit i all snøen.

«Mamma?»

Det var først da jeg hørte Christina, at jeg skjønte at hun hadde våknet av alt bråket. Hun sto midt mellom Rachel og meg. «Gå til Christinas rom, dere tre,» beordret mama strengt. «Nå.»

Men vi ble stående rotfast på stedet idet mama fort glemte oss og hadde nok med den verden som besto av Ms. Minas smerte og frykt, mens hun prøvde å være kartet som kunne følges for å komme seg ut. Jeg så på blodårene som bulte på Ms. Minas hals når hun stønnet. Jeg så på at mama satte seg på kne mellom beina hennes og dro nattkjolen over knærne på henne. Jeg så på at de rosa leppene mellom Minas bein snurpet seg sammen og utvidet seg og skilte lag. Der var den runde biten av et hode, biten av en skulder, en strøm av blod og væske, og plutselig hadde mama en baby i hendene.

«Se på deg, da,» sa hun med kjærligheten skrevet i ansiktet. «Hadde du det så travelt med å komme til verden, du da?»

To ting skjedde samtidig: Det ringte på, og Christina begynte å gråte. «Å skatten min,» kurret Ms. Mina, som ikke var redd lenger, men som fremdeles var svett og rød i ansiktet. Hun strakte ut hånden, men Christina var så redd på grunn av det hun hadde sett, og lente seg i stedet nærmere meg. Rachel, som alltid var så praktisk av seg, gikk for å åpne døra. Hun kom tilbake med to ambulansearbeidere, som stormet inn og tok over, slik at det mama hadde gjort for Ms. Mina, ble til alt annet hun hadde gjort for familien Hallowell: knirkefritt og usynlig.

Ekteparet Hallowell ville at barnet skulle hete Louis, etter mama. Alt sto bra til med gutten, selv om han var født nesten en hel måned for tidlig på grunn av barometertrykket som falt under snøværet, som forårsaket for tidlig vannavgang. Det visste jeg selvsagt ikke da. Jeg visste bare at jeg akkurat den dagen på Manhattan hadde sett selve begynnelsen på et menneske. Jeg hadde vært sammen med det barnet før noen eller noe i denne verden hadde sjanse til å gjøre ham skuffet.

Opplevelsen av å se Louis bli født påvirket oss alle på ulikt vis. Christina fikk barn via en surrogatmor. Rachel fikk fem. Jeg ble fødselssykepleier.

Når jeg forteller denne historien, antar folk at mirakelet som skjedde under det kraftige snøværet for så lenge siden, var at et barn ble født. Det er riktig at det var forbløffende. Men jeg var vitne til et enda større under den dagen. Da Christina holdt meg i hånden og Ms. Mina holdt mama i hånden, var det et øyeblikk – ett hjerteslag, ett åndedrag – da alle forskjeller i skolegang, penger og hudfarge forduftet som en luftspeiling i ørkenen. Et øyeblikk da alle var likeverdige, og det bare var én kvinne som hjalp en annen.

Det er det mirakelet jeg har ventet i trettini år på å oppleve én gang til.

FØRSTE FASE

Selve fødselen

Det er ikke alt man står ansikt til ansikt med som kan forandres. Men ingenting kan forandres før man står ansikt til ansikt med det.

JAMES BALDWIN

Ruth

Det vakreste barnet jeg noen gang har sett, ble født uten ansikt.

Barnet var fullkomment fra halsen og ned: med ti fingre, ti tær, rund mage. Men der ørene skulle ha vært, var det forvridde lepper og en tann. Ansiktet var en virvel av hud uten ansiktstrekk.

Moren – pasienten min – var en tretti år gammel gravida 1, para 1, som både hadde blitt undersøkt og fått ultralyd før fødselen, men barnet hadde ligget i en slik stilling at misdannelsen i ansiktet ikke var synlig. Ryggsøylen, hjertet og organene hadde sett fine ut, så det var ingen som forestilte seg at dette kunne skje. Det var kanskje nettopp derfor hun valgte å føde på Mercy–West Haven, det lille landsens sykehuset vårt, og ikke på Yale-New Haven, som har bedre utstyr for å kunne ta seg av uforutsette hendelser. Hun fødte på terminen, og fødselen varte i seksten timer. Legen løftet opp barnet, og det var ingenting annet enn stillhet. Rungende, hvit stillhet.

«Går det bra med ham?» spurte moren i stigende panikk. «Hvorfor gråter han ikke?»

Jeg hadde en sykepleierstudent i hælene, og hun skrek.

«Ut med deg!» sa jeg strengt mens jeg dyttet henne ut av rommet. Så tok jeg den nyfødte fra fødselslegen, la barnet på varmeapparatet og tørket bort blod og fødselsvæske. Legen undersøkte gutten raskt, møtte taust blikket mitt, og vendte seg så mot foreldrene, som nå skjønte at noe var fryktelig galt. Legen forklarte lavt at barnet hadde betydelige fødselsskader som var uforenlig med liv.

I en fødestue er døden en vanligere pasient enn man skulle tro. Ved anencefali eller fosterdød vet vi at foreldrene uansett er nødt til å knytte seg til og sørge over barnet. Dette barnet, som var i live, enn så lenge, var uansett dette parets sønn.

Så jeg vasket ham og svøpte ham, slik jeg ville ha gjort med en hvilken som helst annen nyfødt baby, mens samtalen mellom foreldrene og legen bak meg stoppet og startet opp igjen som en bil som harket seg gjennom vinteren. Hvorfor? Hvordan? Hva om dere …? Hvor lenge er det før …? Spørsmål som ingen ønsker å stille noen gang, og ingen ønsker å svare på noen gang.

Moren gråt fortsatt da jeg la barnet i armkroken hennes. De bitte små armene flakset som bladene på en vindmølle. Hun smilte ned til ham, med hjertet i øynene. «Ian,» hvisket hun. «Ian Michael Barnes.»

Hun hadde et uttrykk i ansiktet som jeg bare har sett på malerier i museer, med en kjærlighet og en sorg som var så sterk at de gled sammen og dannet en ny, hudløs sinnsbevegelse.

Jeg vendte meg mot faren. «Vil du holde sønnen din?»

Han så ut som han holdt på å bli dårlig. «Det kan jeg ikke,» mumlet han og styrtet ut av rommet.

Jeg fulgte etter, men ble innhentet av sykepleierstudenten, som var lei seg og ute av seg. «Beklager,» sa hun. «Det var bare det at … det var et monster.»

«Det er et barn,» rettet jeg og skjøv meg forbi henne.

Jeg gikk bort til faren inne på foreldrestua. «Kona og sønnen din trenger deg.»

«Det er ikke sønnen min,» sa han. «Den … greia … der.»

«Som ikke kommer til å leve særlig lenge. Og det betyr at det er nå du bør gi ham all den kjærligheten du har samlet opp for hele livet hans.» Jeg ventet på at han skulle møte blikket mitt, og så snudde jeg på hælen. Jeg trengte ikke å kikke meg tilbake for å vite at han fulgte etter meg.

Da vi var tilbake i rommet, trykket kona seg fortsatt kjærlig mot barnet. Hun presset leppene mot pannen hans. Jeg tok den bitte lille bylten fra henne og ga barnet til mannen hennes. Han trakk pusten og skjøv pleddet bort fra der barnets ansikt skulle ha vært.

Jeg har tenkt over det jeg gjorde, nemlig. Om det var riktig av meg å tvinge faren til å se på det døende barnet sitt, om det var min oppgave som sykepleier. Hadde min overordnede spurt meg den gangen, hadde jeg sagt at jeg hadde blitt opplært til å tilby sørgende foreldre forsoning. Hvis denne mannen ikke ville vedkjenne seg at noe virkelig fryktelig hadde skjedd – eller enda verre, hvis han fortsatte å late som om det aldri hadde skjedd – kom det til å danne seg et hull inni ham. Et hull som til å begynne med var bitte lite, men som kom til å vokse seg større og større, til han en dag måtte innse at han var helt hul.

Da faren begynte å hulke, ristet kroppen hans som en orkan som bøyer et tre. Han slapp seg ned på senga ved siden av kona, og hun la den ene hånden på mannens rygg og den andre på toppen av barnets hode.

De byttet på å holde sønnen sin i ti timer. Moren prøvde til og med å amme ham. Jeg klarte ikke å rive øynene fra dem, ikke fordi det var stygt eller galt, men fordi det var det mest utrolige jeg hadde sett noen gang. Det var som å se rett på sola: Straks jeg så bort, var jeg blendet for alt annet.

På ett tidspunkt tok jeg den dumme sykepleierstudenten med meg inn på rommet, angivelig for å undersøke moren nedentil, men egentlig for at hun med sine egne øyne skulle få se at kjærlighet ikke har noe med utseende å gjøre, men alt med hvem som ser, å gjøre.

Da barnet døde, var det fredfullt. Vi tok avstøpninger av guttens hånd og fot så foreldrene kunne få dem med seg. Jeg har hørt at dette paret kom tilbake to år senere og fødte en frisk datter, men jeg var ikke på vakt da det skjedde.

Det viser bare at alle barn er født vakre.

Det er det vi tillegger dem som gjør dem stygge.

Rett etter at jeg hadde fått Edison for sytten år siden på nettopp dette sykehuset, var jeg ikke bekymret for om barnet mitt var friskt, eller hvordan jeg skulle greie å være alene med barnet mens mannen min var i utlandet, og heller ikke hvordan livet kom til å endre seg nå da jeg hadde blitt mor.

Jeg var bekymret for håret mitt.

Det siste man tenker på når man føder, er hvordan man ser ut, men hvis du er som meg, er det det første som slår deg etter at barnet har kommet ut. Svetten som gjør at håret på alle de hvite pasientene mine klistrer seg til pannen, får håret mitt til å krølle seg oppover og bort fra hodeskallen. For å rette det ut igjen måtte jeg dagen etter virvle håret rundt hodet som en iskjeks, og tulle det inn i et skjerf hver kveld. Men hvilken hvit sykepleier visste eller forsto vel at den lille gratisflaska med sjampo bare kom til å gjøre håret mitt enda mer krusete? Jeg var overbevist om at de velmenende kollegene mine kom til å få sjokk ved synet av virvaret oppå hodet mitt når de kom for å hilse på Edison.

Det endte med at jeg surret håret inn i et håndkle og forklarte besøkende at jeg nettopp hadde dusjet.

Jeg kjenner sykepleiere som jobber på kirurgiske avdelinger og forteller om menn som rulles ut av operasjonssalen mens de insisterer på å feste tupeen på plass inne på intensiven før ektefellene kommer på besøk. Og jeg husker ikke hvor mange ganger en pasient som har stønnet og skreket og presset ut et barn hele natta med ektemannen ved sin side, har sparket ham ut av rommet etterpå, når jeg skal hjelpe henne med å ta på seg en pen nattkjole og morgenkåpe.

Jeg kan forstå behovet folk har for å fremstille seg selv på en bestemt måte overfor resten av verden. Og det er derfor jeg ikke går rett inn på vaktrommet da jeg kommer på vakt klokka 6.40 om morgenen, for å høre vakthavende sykepleier gi en kort oppdatering av hva som har skjedd i løpet av natta. I stedet smetter jeg inn til pasienten jeg hadde dagen før, før vakten var over. Hun het Jessie og var en bitte liten dame som hadde lignet mer på en førstedame da hun kom til fødeavdelingen, enn en fødende kvinne: Håret var plettfritt frisert, ansiktet sminket som om det var malt med sprøytepistol; til og med mammaklærne var elegante og satt som støpt. Det sier alt, for etter 40 ukers graviditet er de fleste vordende mødre fornøyde med å ha på seg et telt. Jeg studerte kurvene – G1, nå P1 – og smilte. Det siste jeg hadde sagt til Jessie før jeg overlot henne til en kollega og dro hjem og la meg, var at hun kom til å ha et barn neste gang vi møttes, og jeg har så absolutt fått meg en pasient til. Mens jeg sov, hadde Jessie født en frisk jente på 3175 gram.

Jeg åpner døra og ser at Jessie ligger og slumrer. Barnet ligger innsvøpt i babysenga ved siden av henne. Jessies ektemann ligger henslengt i stolen og snorker. Jessie rører på seg da jeg kommer inn, og jeg legger straks en finger mot munnen. Hysj.

Jeg drar et lite speil og en rød leppestift opp av veska.

Deler av fødselen består av samtale; det er avledningen som demper smerten, og det er limet som knytter sykepleieren til pasienten. Vet du om noen andre situasjoner der én helsefaglig person tilbringer nærmere tolv timer sammen med ett og samme menneske? På denne måten utvikler vi et sterkt og godt forhold til disse kvinnene. I løpet av bare noen timer vet jeg mer om dem enn deres nærmeste venner gjør: at hun møtte partneren sin på en bar etter å ha drukket altfor mye; at faren hennes ikke lenger var i live og derfor ikke fikk sett barnebarnet sitt; at hun var redd for å bli mor fordi hun hadde mislikt å sitte barnevakt i ungdomsårene. Midt under fødselen i går kveld, da Jessie var gråtkvalt og utslitt og glefset til mannen sin, foreslo jeg at han kunne gå til kantina og hente seg en kopp kaffe. Så snart han hadde gått, ble det lettere å puste, og hun lente seg mot de fryktelige plastputene vi har her på fødeavdelingen. «Hva om dette barnet forandrer alt?» hulket hun. Hun innrømmet at hun aldri gikk noe sted uten å ta på seg «maska», og at mannen hennes aldri hadde sett henne uten maskara. Og her så han på at kroppen hennes vred seg innenfra og ut, og hvordan kunne han noen gang se på henne på samme måte igjen?

Hør nå her, sa jeg, det der skal jeg ta meg av.

Jeg liker å tro at det var fordi jeg fjernet denne lille børen fra skuldrene hennes, at hun ble sterk nok til å fortsette.

Det er morsomt. Når jeg forteller folk at jeg har vært fødselssykepleier i over tjue år, er de imponert over at jeg har hjulpet til med keisersnitt, at jeg kan koble til intravenøs næring i blinde, at jeg vet når lav hjerterytme er normalt, og når jeg må gripe inn. Men for meg handler det å være fødselssykepleier om å kjenne pasienten og vite hva hun trenger. Ryggmassasje. Epidural. Litt sminke.

Jessie titter bort på mannen sin, som fremdeles er tapt for denne verden. Så tar hun imot leppestiften. «Tusen takk,» hvisker hun mens øynene våre møtes. Jeg holder speilet mens hun nok en gang gjenskaper seg selv.

På torsdager har jeg vakt fra 7 til 19. På Mercy–West Haven er det som oftest to sykepleiere på vakt på fødeavdelingen på dagtid, tre hvis vi svømmer i personale den dagen. Idet jeg går gjennom avdelingen, noterer jeg meg dovent hvor mange fødselskitler som er i bruk. Det er tre akkurat nå, en pen, langsom start på dagen. Marie, vakthavende sykepleier, har allerede satt seg og er klar til morgenmøte da jeg kommer inn i rommet de pleier å finne sted på, men Corinne – den andre sykepleieren som skal ha vakt sammen med meg – er ikke der. «Hva blir dagens unnskyldning?» spør Marie mens hun blar gjennom morgenavisa.

«Punktert dekk,» svarer jeg. Denne gjetteleken er blitt en gjenganger: Hvilken unnskyldning har Corinne for å komme for sent i dag? Det er en vakker oktoberdag, så hun kan ikke akkurat skylde på været.

«Det var i forrige uke. Jeg satser på influensa.»

«Apropos,» sier jeg. «Hvordan går det med Ella?» Maries åtte år gamle datter hadde fått magesyken som har florert.

«Er på skolen igjen i dag heldigvis,» svarer Marie. «Nå er det Dave som har fått den. Jeg har regnet ut at jeg har ett døgn på meg før jeg ligger nede for telling.» Hun ser opp fra lokaldelen av avisa. «Jeg så navnet til Edison her igjen,» sier hun.

Sønnen min har stått på lista over de beste high school-elevene hvert eneste semester. Men det er ingen grunn til å briske seg over det, som jeg sier til ham. «Det er mange intelligente unger her i byen,» innvender jeg.

«Men likevel,» sier Marie. «At en gutt som Edison gjør det så bra … ja. Du burde være stolt. Det er bare det. Jeg kan ikke annet enn å håpe at Ella vil være like flink.»

En gutt som Edison. Jeg skjønner hva hun mener, selv om hun ikke sier det rett ut. Det er ikke mange svarte ungdommer som går på high school, og Edison er etter det jeg vet, den eneste på lista. Kommentarer som dette føles som å bli skåret med papir, men jeg har jobbet sammen med Marie i over ti år nå, så jeg prøver å overse stikket hun kommer med. Jeg vet at hun egentlig ikke mener det på den måten. Hun er tross alt en venn av meg. Hun var til middag hos oss i påsken i fjor, sammen med familien sin og noen av de andre sykepleierne, og vi har vært ute og tatt et par glass og vært på kino og hatt jentehelg på spa. Likevel aner ikke Marie hvor ofte jeg bare er nødt til å trekke pusten dypt og gå videre. Hvite mennesker mener ikke halvparten av fornærmelsene de lirer av seg, så jeg prøver å ikke ergre meg.

«Kanskje du skulle håpe Ella kommer seg gjennom skoledagen uten å havne hos helsesøster igjen,» svarer jeg. Marie ler.

«Det har du rett i. Vi får ta det viktigste først.»

Corinne kommer stormende inn i rommet. «Beklager at jeg er sen,» sier hun mens Marie og jeg veksler blikk. Corinne er femten år yngre enn meg, og det er alltid en eller annen krisesituasjon – en forgasser som er ødelagt, krangel med kjæresten, kollisjon på 95N. Corinne er en sånn person som mener livet er tidsrommet mellom krisesituasjonene. Hun tar av seg jakka og velter samtidig en potteplante som visnet for flere måneder siden, og som ingen har giddet å erstatte. «Helvete,» mumler hun, retter på planten og børster jorden tilbake oppi potta. Hun stryker hendene over uniformen før hun setter seg med foldede hender. «Beklager så mye, Marie. Det er hull eller noe i det dumme dekket jeg fikk i forrige uke. Jeg måtte kjøre i 30 hele veien for å komme meg på jobb.»

Marie stikker hånden i lomma og drar opp en dollarseddel, som hun kaster over bordet til meg. Jeg ler.

«Greit,» sier Marie. «Rapport. Rom nummer to er på stell. Jessica Myers, gravida 1, para 1 ved 40 uker og to dager. Hun fødte vaginalt klokka tre i natt, ukomplisert, uten smertestillende. Jentebarnet spiser godt; hun har tisset, men ikke bæsjet.»

«Henne tar jeg,» sier Corinne og jeg i kor.

Alle vil ha den pasienten som er ferdig med fødselen; det er en enklere jobb. «Jeg hadde henne under fødselen,» påpeker jeg.

«Nettopp,» sier Marie. «Hun er din, Ruth.» Hun skyver lesebrillene oppover neseryggen. «Rom tre er Thea McVaughn, gravida 1, para 0 ved 41 uker og tre dager. Fødselen er i gang, fire centimeter åpning, vannet har ikke gått. Hjerterytmen er god, barnet er i aktivitet. Hun har bedt om epidural og får nå smertestillende intravenøst.»

«Har anestesien blitt tilkalt?» spør Corinne.

«Ja.»

«Jeg tar henne.»

Vi tar bare én fødende hver om gangen hvis vi kan, og det betyr at den tredje pasienten – den siste denne morgenen – er min. «Rom fem er en rekonvalesens. Brittany Bauer er en gravida 1, para 1 ved 39 uker og én dag; fikk epidural og fødte vaginalt klokka 5.30. Det ble en gutt; de vil ha omskjæring. Mor har svangerskapsdiabetes type 1; barnet får blodsukker hver tredje time i tjuefire timer. Moren ønsker veldig gjerne å amme. Uforstyrret hudkontakt.»

Rekonvalesens er uansett mye jobb – et én til én-forhold mellom sykepleier og pasient. Jo da, fødselen er over, men det er fortsatt mye å rydde opp i, en fysisk vurdering av den nyfødte og en haug med papirarbeid. «Hun er min,» sier jeg og skyver meg bort fra bordet for å finne Lucille, sykepleieren som hadde nattevakt og var hos Brittany under fødselen.

Hun finner meg før jeg finner henne, inne på vaktrommet, der jeg vasker hendene. «Der er du jo,» sier hun mens hun rekker meg mappa til Brittany Bauer. «Tjueseks år, gravida 1, nå para 1, fødte vaginalt klokka 5.30 i dag morges, perineum intakt. Hun er 0 positiv, rubella-immun, hep B- og hiv-negativ, GBS-negativ. Svangerskapsdiabetes, diettkontrollert, ellers ukomplisert. Hun får fremdeles intravenøst i venstre underarm. Jeg har koblet fra epiduralkateteret, men hun har ikke vært ute av senga ennå, så spør om hun vil stå opp og tisse. Blødningene er fine, fundus er stabil på U.»

Jeg åpner journalen, og noterer meg det som står der, i hukommelsen. «Davis,» leser jeg. «Er det barnet?»

«Ja. Vitale kroppsfunksjoner er normale, men blodsukkeret etter en time var 2,2, så vi prøver å få ham til å spise. Han har sugd litt på hver side, men har litt mye slim og er søvnig og har ikke spist noe særlig.»

«Greit med øyne og hofter?»

«Ja, og han har tisset, men ikke bæsjet. Jeg har ikke fått ordnet med bad og nyfødtskanning ennå.»

«Det er greit,» sier jeg. «Var det alt?»

«Faren heter Turk,» svarer Lucille og nøler. «Det er bare noe litt … merkelig ved ham.»

«En slesking?» spør jeg. I fjor hadde vi en far som flørtet med en sykepleierstudent mens kona fødte. Da hun endte opp med keisersnitt, ruslet han over gulvet der i operasjonssalen i stedet for å stille seg bak forhenget ved konas hode, og sa til sykepleierstudenten: Er det veldig hot her inne, eller er det bare deg?

«Ikke sånn,» sier Lucille. «Han oppfører seg greit overfor moren. Han er bare … grunn. Jeg greier ikke å sette fingeren på det.»

Jeg har alltid tenkt at jeg kunne vært flink til å late som om jeg var synsk. Vi har erfaring med å lese pasientene våre slik at vi vet hva de trenger før de selv vet det. Og vi har også evnen til å fornemme litt rare stemninger. I forrige måned, for eksempel, slo radaren min seg på da en mentalt utfordrende pasient kom inn sammen med en eldre ukrainsk dame som hun hadde blitt venn med i butikken hun jobbet i. Det var en besynderlig dynamikk mellom dem, så jeg fulgte magefølelsen min og ringte politiet. Det viste seg at den ukrainske dama hadde sittet inne i Kentucky for å ha stjålet barnet til en kvinne med Downs syndrom.

Så da jeg går inn til Brittany Bauer for første gang, er jeg ikke bekymret. Jeg tenker heller: Dette skal jeg ta meg av.

Jeg banker forsiktig på døra og skyver den opp. «Jeg heter Ruth,» sier jeg. «Det er jeg som skal være sykepleieren deres i dag.» Jeg går rett bort til Brittany og smiler til barnet hun har i armene. «Så søt han er! Hva heter han?» spør jeg, selv om jeg allerede vet det. Det er en måte å starte en samtale på, å knytte seg til pasienten.

Brittany svarer ikke. Hun ser bort på mannen sin, en stor og tung kar som sitter ytterst på stolen. Han har militærkort hår og sitter og slår den ene støvelhælen i gulvet som om han ikke greier å sitte i ro. Jeg skjønner hva Lucille mente. Turk Bauer minner meg om en strømkabel som har røket under et uvær og bare ligger der over veien og venter på at noe skal kjøre rett på den så den kan slå gnister.

Ingen som nettopp har fått barn, tier stille særlig lenge, uavhengig av om de er sjenerte eller beskjedne. De bare vil dele dette øyeblikket som snur livet på hodet. De bare vil gjenoppleve riene, fødselen, hvor vakker babyen er. Men Brittany … vel, det er nesten som om hun trenger hans tillatelse til å snakke. Vold i hjemmet? lurer jeg på.

«Davis,» presser hun fram. «Han heter Davis.»

«Hei på deg, Davis,» mumler jeg mens jeg flytter meg nærmere senga. «Er det greit at jeg lytter på hjertet og lungene og sjekker temperaturen hans?»

Hun strammer grepet rundt den nyfødte og presser ham tettere inntil seg.

«Jeg kan gjøre det her,» sier jeg. «Du trenger ikke å slippe taket i ham.»

Man er nødt til å gi en som akkurat har blitt mor, litt spillerom, særlig en som allerede har fått beskjed om at barnets blodsukkernivå er for lavt. Så jeg stikker termometeret under Davis’ armhule og får normal måling. Jeg betrakter hårvirvlene hans, for en hvit flekk kan bety at han hører dårlig, mens et vekslende hårmønster kan signalisere problemer med stoffskiftet. Jeg trykker stetoskopet mot barnets rygg for å lytte på lungene. Jeg stikker hånden mellom ham og moren for å lytte til hjertet.

Bilyd.

Det er så svakt at jeg tror jeg hører feil.

Jeg lytter igjen, mens jeg prøver å forsikre meg om at det ikke var et engangstilfelle, men den svake bilyden ligger fortsatt der bak pulsslagene.

Turk reiser seg og står nå og ruver over meg. Han legger armene i kors.

Nerver ser annerledes ut på fedre. Noen ganger blir de stridslystne. Som om de kunne ha rast bort alt som er galt.

«Jeg hører en veldig svak bilyd,» sier jeg taktfullt. «Men det er ikke sikkert at det er noe. Så tidlig er det fremdeles deler av hjertet som er under utvikling. Selv om det skulle være en bilyd, kan den forsvinne om et par dager. Uansett noterer jeg meg det. Jeg skal få barnelegen til å lytte også.» Mens jeg snakker og prøver å være så rolig som mulig, sjekker jeg blodsukkeret på nytt. Det er en Accu-Chek, der resultatet vises umiddelbart – og denne gangen er det på 2,9. «Dette er gode nyheter,» sier jeg i et forsøk på å gi ekteparet Bauer noe positivt å ta tak i. «Blodsukkernivået har blitt mye bedre.» Jeg går bort til vasken for å fylle en plastbalje og sette den på varmeapparatet. «Davis er absolutt i ferd med å kvikne til, og han begynner nok å spise ganske snart. Kanskje jeg skulle vaske ham og friske ham opp litt, så kan vi prøve å gi ham mer mat?»

Jeg bøyer meg ned for å løfte opp barnet. Mens jeg snur ryggen til foreldrene, legger jeg Davis på varmeapparatet og starter undersøkelsen. Jeg hører at Brittany og Turk hvisker intenst idet jeg undersøker fontanellene på barnets hode for å forsikre meg om at knoklene ikke overlapper hverandre. Foreldrene er bekymret, og det er helt normalt. Mange foreldre er ikke interessert i sykepleierens oppfatninger av medisinske spørsmål; de vil heller høre det fra en lege, selv om fødselssykepleiere ofte er dem som først legger merke til en eiendommelighet eller et symptom. Legen deres er Atkins. Jeg skal tilkalle henne etter at jeg har foretatt undersøkelsen, og få henne til å lytte på barnets hjerte.

Men akkurat nå er det Davis som får min fulle oppmerksomhet. Jeg ser etter blåmerker i ansiktet, hematomer, eller om hodeskallen kan ha avvikende fasong. Jeg undersøker foldene i de bitte små håndflatene, og hvordan ørene er plassert i forhold til øynene. Jeg måler hodeomkretsen og lengden på den buktende kroppen. Jeg undersøker om det er spalter i munn og ører. Jeg palperer kragebeinet og stikker lillefingeren min i barnets munn for å undersøke sugerefleksen. Jeg studerer hvordan brystet beveger seg opp og ned, for å forsikre meg om at barnet ikke er tungpustet. Presser på magen hans for å forsikre meg om at den er myk, undersøker fingrene og tærne, ser etter utslett eller lesjoner eller fødselsmerker. Jeg forsikrer meg om at testiklene har krympet og ser etter hypospadi, for å sjekke at urinrøret er der det skal være. Så snur jeg ham forsiktig og gransker nederste del av ryggsøylen, etter groper eller behåring eller andre ting som indikerer nevralrørsmisdannelse.

Jeg har fått med meg at det ikke hviskes bak meg lenger. Men i stedet for å føle meg bedre til mote føler jeg det motsatte. Hva mener de at jeg gjør galt?

Innen jeg får snudd Davis tilbake, har øynene hans begynt å gli igjen. Nyfødte blir som oftest søvnige et par timer etter fødselen, og det er en av grunnene til at man bør bade ham nå, for da vil han våkne nok til å prøve å spise igjen. Det ligger en stabel med vaskekluter på varmeelementet, og jeg dypper en klut i det varme vannet for å vaske barnet fra hode til tær. Så tar jeg på bleie, tuller ham fort inn i et pledd som en burrito, og skyller håret hans under vasken med litt Johnson’s babysjampo. Det siste jeg gjør, er å feste et ID-bånd på ham som matcher det foreldrene har, og knytter en bitte liten elektronisk sikkerhetsrem rundt ankelen hans som vil utløse en alarm hvis barnet kommer for nær noen av utgangene.

Foreldrenes blikk gløder mot ryggen min. Jeg snur meg med et påklistret smil. «Sånn,» sier jeg mens jeg gir barnet til Brittany. «Gullende ren. La oss se om vi kan få ham til å spise.»

Jeg strekker meg ned for å hjelpe til med å legge barnet riktig, men skvetter tilbake.

«Kom deg vekk fra henne!» sier Turk Bauer. «Jeg vil snakke med sjefen din.»

Det er det første han har sagt til meg i løpet av de tjue minuttene jeg har vært inne på rommet sammen med ham og familien hans, og det oser misnøye av ordene hans. Jeg er temmelig sikker på at han ikke kommer til å fortelle Marie at jeg har gjort en fremragende jobb. Jeg nikker kort og går ut av rommet, mens jeg spiller om igjen hvert ord og hver bevegelse jeg har foretatt etter at jeg gikk inn og presenterte meg for Brittany Bauer. Jeg går bort til skranken der Marie sitter, og fyller ut et skjema. «Vi har et problem på rom fem,» sier jeg mens jeg prøver å holde stemmen stø. «Faren ønsker å snakke med deg.»

«Hva har skjedd?» spør Marie.

«Overhodet ingenting,» svarer jeg, og jeg vet at det er riktig. Jeg er en dyktig sykepleier. Noen ganger kjempedyktig. Jeg tok meg av det barnet slik jeg ville ha tatt meg av en hvilken som helst nyfødt på denne avdelingen. «Jeg sa at jeg hørte litt bilyd, og at jeg skulle si fra til barnelegen. Så vasket jeg barnet og undersøkte det.»

Jeg er nok elendig til å skjule hva jeg føler, for Marie ser medfølende på meg. «Kanskje de er bekymret for barnets hjerte,» sier hun.

Jeg er bare ett steg bak henne da vi går inn, så jeg ser tydelig lettelsen i foreldrenes ansikter da de får øye på Marie. «Jeg har forstått det slik at du ønsker å snakke med meg, Mr. Bauer?» sier hun.

«Den sykepleieren,» sier Turk. «Jeg vil ikke at hun skal ta på sønnen min en gang til.»

Jeg kjenner at varmen sprer seg fra uniformskragen og opp til hodeskallen. Det er ingen som liker å bli kritisert i påhør av sin overordnede.

Marie retter seg opp, ryggsøylen strammer seg. «Jeg kan forsikre deg at Ruth er en av de beste sykepleierne vi har, Mr. Bauer. Hvis dere har en formell klage å …»

«Jeg vil ikke at hun eller noen som ser ut som henne, skal ta på sønnen min,» avbryter faren og legger armene i kors over brystet. Han har brettet opp ermene mens jeg var ute. Fra håndleddet til albuen på den ene armen har han en tatovering av sørstatsflagget.

Marie sier ikke mer.

Et øyeblikk forstår jeg det faktisk ikke. Men så slår det meg plutselig: Det er ikke noe jeg har gjort som er problemet.

Bare hvem jeg er.

Turk

Den første niggeren jeg møtte, tok livet av storebroren min. Jeg satt mellom foreldrene mine i en rettssal i Vermont iført en skjorte med stiv krage som holdt på å kvele meg, mens dresskledde menn diskuterte og pekte på grafiske fremstillinger over biler og bremsespor. Jeg var elleve og Tanner seksten. Han hadde fått lappen to måneder tidligere. For å feire det hadde mamma bakt en kake og pyntet den med sukkerbånd formet som en motorvei, og en av de gamle lekebilene mine. Fyren som drepte ham, var fra Massachusetts og var eldre enn pappa. Han hadde mørkere hud enn treverket på vitneboksen, og tennene var nesten elektriske til sammenligning. Jeg bare stirret og stirret på ham.

Juryen kunne ikke komme med noen kjennelse – splittet, kalte de det – så denne mannen ble frikjent. Mamma gikk amok, hylte og skrek og bablet i vei om barnet sitt og om rettferdighet. Drapsmannen tok forsvareren sin i hånda før han snudde seg og kom mot oss så det bare var et rekkverk mellom oss. «Mrs. Bauer,» sa han. «Jeg er lei meg for at sønnen din er død.»

Som om han ikke hadde noe med saken å gjøre.

Mamma sluttet å gråte, sugde inn kinnene og spyttet.

Brit og jeg, vi har ventet i evigheter på denne stunden.

Jeg kjører med den ene hånda på rattet og den andre på setet mellom oss. Hun klemmer den hver gang en ny ri slår til. Jeg skjønner at det gjør forpult vondt, men Brit bare kniper øynene sammen og strammer kjeven. Det forundrer meg ikke – jeg har jo sett henne slå tennene ut på en meksikaner som bulket bilen hennes med en løpsk handlevogn på Stop & Shop. Men jeg tror ikke hun har vært så vakker noen gang som hun er akkurat nå, sterk og rolig.

Jeg gløtter bort på profilen hennes mens vi sløser bort tida ved et rødt lys. Vi har vært gift i to år, men jeg forstår ennå ikke at Brit er min. For det første er hun den peneste jenta jeg vet om, og i Bevegelsen er hun så nær kongelig som det er mulig å komme. Det mørke håret bukter seg nedover ryggen i en krøllete hestehale. Hun er rød i kinnene. Åndedragene er korte og forte, som om hun løper maraton. Plutselig snur hun seg med strålende og blå øyne, som midten på en flamme. «Ingen har sagt at det kom til å gjøre så vondt,» peser hun.

Jeg trykker hånda hennes, og det gjør visst susen, for hun presser allerede min opp mot smertegrensa. «Denne krigeren kommer til å bli like sterk som mora si,» sier jeg. I årevis har jeg fått høre at Gud trenger soldater. At vi er englene i denne rasekrigen, og at verden vil bli Sodoma og Gomorra på nytt uten oss. Francis, den legendariske faren til Brit, har reist seg og prekt til alle nyankomne om behovet for å bli flere, for å kunne slå tilbake. Men nå da Brit og jeg er her, akkurat nå, i ferd med å få et barn, føler jeg like mye triumf som skrekk. For uansett hvor mye jeg har prøvd, er dette stedet fortsatt en svinesti. Akkurat nå er barnet mitt fullkomment. Men straks det er født, blir det besudlet.

«Turk!» skriker Brittany.

Jeg bråsvinger til venstre, for jeg holdt på å kjøre forbi sykehusinngangen. «Hva synes du om Thor?» spør jeg og skifter dermed samtaleemne for å avlede Brit fra smertene. En av gutta jeg kjenner fra Twitter, fikk akkurat en unge som han kalte Loki. Noen i den eldre gjengen kunne mye om norrøn mytologi, og selv om den er løst opp i flere grupperinger nå, er gamle vaner vonde å vende.

«Eller Batman eller Grønne Lykt?» glefser Brittany. «Sønnen min skal ikke ha noe tegneserienavn.» Hun kryper sammen i en ny ri. «Og hva hvis det blir ei jente?»

«Wonder Woman,» foreslår jeg. «Etter mora si.»

Etter at broren min døde, gikk alt i oppløsning. Det var akkurat som om den rettssaken hadde revet av det ytterste hudlaget, og det som var igjen av familien min, var bare massevis av blod og tarmer, uten at det ble holdt sammen av noe. Pappa stakk av og flyttet til en leilighet der alt var grønt – veggene, teppet, doen, komfyren – og jeg ble kvalm hver gang jeg var på besøk hos ham. Mamma begynte å drikke – et glass vin til lunsj, og så resten av flaska. Hun mistet jobben som lærervikar da hun besvimte i skolegården, og han hun hadde ansvaret for – en unge med Downs syndrom – falt ned fra klatrestativet og brakk håndleddet. Ei uke seinere fylte vi en flyttebil med alt vi eide, og flyttet inn til bestefar.

Besten var en veteran som aldri hadde sluttet å kjempe i krigen. Jeg kjente ham ikke så godt, for han hadde aldri likt pappa, men nå da den hindringen var ute av veien, fant han det for godt at han skulle oppdra meg sånn som han mente jeg burde ha blitt oppdratt hele tida. Foreldrene mine hadde vært altfor bløthjerta mot meg, sa han, og jeg var ei pyse. Han skulle gjøre meg tøffere. I helgene vekket han meg ved daggry og dro meg med ut i skogen for å gjennomføre det han kalte «grunnleggende trening». Jeg lærte hvordan jeg kunne skille giftige bær fra spiselige bær. Jeg lærte å kjenne igjen dyreekskrementer for å kunne følge etter dyr. Jeg kunne si hva klokka var, ut fra hvordan sola sto plassert på himmelen. Det var litt som i guttespeideren, bortsett fra at undervisninga til bestefar ble understreket av historier om gulingene han sloss mot i Vietnam, om jungler som kunne svelge en hel hvis en tillot det, om stanken av en mann som ble brent levende.

Ei helg tok han meg med på camping. Det spilte ingen rolle at det bare var seks grader ute, og at det kunne begynne å snø når som helst. Vi kjørte til yttergrensa av Northeast Kingdom, ikke langt fra grensa til Canada. Jeg gikk på do, og da jeg kom tilbake, hadde bestefar dratt.

Lastebilen hans, som hadde stått ved ei bensinpumpe, var borte. Det eneste sporet som var igjen etter ham, var noen dekkspor i snøen. Han hadde tatt med seg ryggsekken min, soveposen og teltet. Jeg gikk inn på bensinstasjonen igjen og spurte hun som sto der, om hun visste hva som hadde skjedd med fyren i den blå lastebilen, men hun ristet bare på hodet. «Comment?» sa hun og lot som om hun ikke kunne engelsk engang, selv om hun faktisk var i Vermont.

Jeg hadde på meg ytterjakke, men verken votter eller lue – de lå fortsatt i lastebilen. Jeg telte at jeg hadde sekstisju cent i lomma. Jeg ventet til det kom en kunde til bensinstasjonen, og da kassadama var opptatt, rappet jeg et par hansker, en oransje kaps og ei flaske brus.

Det tok fem timer å oppspore bestefar, og det var en blanding av å legge hjernen i bløt for å huske hva han hadde plapret i vei om vedrørende veistrekninger den morgenen jeg halvsov, og å vandre langs veien på leting etter spor, som innpakningen til den tobakken han tygde på, og en av vottene mine. Innen jeg fant lastebilen langs veikanten og fulgte fotsporene hans gjennom snøen og inn i skogen, hadde jeg sluttet å skjelve. Jeg var en smelteovn. Det viser seg at sinne er en fornybar kilde til drivstoff.

Han satt bøyd over et leirbål da jeg kom ut i lysningen. Jeg gikk bort til ham uten et ord og dyttet ham så hardt at han nesten falt oppi de ulmende glørne. «Din jævla drittsekk!» brølte jeg. «Du kan ikke bare gå fra meg på den måten.»

«Hvorfor ikke? Hvis jeg ikke gjør deg til et mannfolk, hvem skal da gjøre det?» sa han.

Selv om han var dobbelt så stor som meg, grep jeg tak i jakkekragen hans og løftet ham rett opp. Jeg dro knyttneven bakover og prøvde å slå til ham, men han fikk tak i hånda mi før jeg traff.

«Vil du slåss?» sa bestefar mens han rygget bakover og begynte å kretse rundt meg.

Pappa hadde lært meg å slå. Tommelen på utsiden av knyttneven, og vri håndleddet helt mot slutten av slaget. Men det var bare prat; jeg hadde aldri slått noen.

Nå førte jeg knyttneven bakover og skjøt den fremover som ei pil, men bare med det resultat at bestefar vrei armen min bak ryggen på meg. Pusten hans var varm i øret mitt. «Var det den blautfisken du har til far, som lærte deg dette?» Jeg prøvde å komme meg løs, men han holdt meg fast. «Vil du lære å slåss? Eller vil du vite hvordan du skal vinne?»

Jeg skar tenner. «Jeg … vil … vinne,» stønnet jeg.

Han løsnet gradvis grepet, mens han hadde et fast tak i skulderen min med den andre hånda.

«Du er liten, så du kommer inn lavt. Så vil du skjule meg med kroppen din, og jeg regner med at slaget kommer oppover. Hvis jeg dukker, vil knyttneven min treffe deg i ansiktet, og det betyr at jeg vil blottlegge meg. Det siste jeg vil forvente, er at du kommer opp over skulderen på denne måten.»

Han løftet høyre knyttneve, førte den opp og over i en forvirrende bue som fikk meg til å holde pusten, før den ga meg et kyss på kjevebeinet. Så slapp han meg og tok et steg bakover. «Kom igjen.»

Jeg bare stirret på ham.

Sånn føles det å banke noen: som en gummistrikk som er så stram at det gjør vondt, og begynner å skjelve. Og når du utfører det slaget, når du slipper strikken, er slaget elektrisk. Du står i lys lue, og du skjønner ikke engang at du var antennelig.

Blod sprutet fra bestefars nese og ned på snøen; det dekket over smilet hans. «Det var gutten sin, det,» sa han.

Hver gang Brit reiser seg under fødselen, blir riene så kraftige at sykepleieren – en rødhåret dame som heter Lucille – ber henne om å legge seg igjen. Men når hun gjør det, stopper riene. Så ber Lucille henne om å ta en liten runde på gulvet. Det er en ond sirkel, og det har allerede pågått i sju timer, og jeg lurer på om ungen kommer til å bli tenåring før den bestemmer seg for å komme til verden.

Ikke at jeg sier noe sånt til Brit.

Jeg holdt henne fast mens en anestesilege satte epidural på henne. Det er noe Brit har tryglet om å få, noe som forundret meg, for vi hadde jo planlagt en naturlig fødsel uten smertestillende. Angloamerikanere som oss holder oss unna sånt; de fleste i Bevegelsen ser ned på misbrukere. Jeg hvisket til henne da hun bøyde seg over senga, mens legen berørte ryggsøylen hennes, og spurte om dette var så lurt. Når du får barn, skal du få bestemme, sa Brit.

Og jeg må jo innrømme at det som nå ble pumpet gjennom årene hennes, faktisk har hjulpet. Hun er tjoret til senga, men vrir ikke på seg lenger. Hun sa at hun ikke kjente noe nedenfor navlen. At hun hadde fridd til anestesilegen hvis hun ikke hadde vært gift med meg.

Lucille kommer inn og undersøker utskriften fra maskinen som er festet til Brit, og som måler hjerteslagene til ungen. «Du klarer deg så fint,» sier hun, selv om hun garantert sier det til alle. Jeg kobler ut når hun snakker til Brit, ikke fordi jeg ikke bryr meg, men fordi det er enkelte tekniske greier man ikke ønsker å vite noe om hvis man skal se på kona si som sexy igjen – og så hører jeg at Lucille ber Brit om å presse.

Brit låser øynene i meg. «Elskling?» sier hun, men det neste ordet setter seg fast i strupen på henne, og hun klarer ikke å si det hun ønsker å si.

Jeg skjønner at hun er redd. Denne uredde dama er faktisk redd for hva som skal skje. Jeg fletter fingrene i hennes. «Jeg er her,» sier jeg, selv om jeg er akkurat like skrekkslagen som henne.

Hva hvis dette forandrer alt mellom Brit og meg?

Hva hvis barnet kommer og jeg ikke får noen følelser for det?

Hva hvis det viser seg at jeg er en elendig rollemodell? En elendig far?

«Neste gang du kjenner en sammentrekning, vil jeg at du skal presse,» sier Lucille. Hun ser opp på meg. «Still deg bak henne, du, far, så hjelper du henne med å sitte når neste ri kommer, så hun kan presse.»

Jeg er glad for å få veiledning. Dette klarer jeg. Idet Brit blir rødere og rødere i ansiktet, idet kroppen hennes krummer seg som en bue, legger jeg hendene rundt skulderen hennes som en kopp. Hun lager en lav strupelyd, som om hun kjemper for livet. «Trekk pusten dypt,» sier Lucille. «Rien er på sitt sterkeste … legg nå haka mot brystet for min skyld, og press helt ned i baken …»

Så, med et gisp, blir Brit slapp og åler seg bort fra meg som om hun ikke orker at jeg tar på henne. «Kom deg vekk,» sier hun.

Lucille vinker meg nærmere. «Hun mener det ikke.»

«Det gjør jeg faen meg!» glefser Brit idet en ny ri bygger seg opp.

Lucille hever øyenbrynene mot meg. «Stå her oppe,» foreslår hun. «Jeg holder Brits venstrebein, mens du holder det høyre …»

Det er en maraton, ikke en sprintøvelse. En time senere klistrer Brits hår seg mot panna på henne; hårbåndet har vridd seg. Neglene hennes har risset små måner oppå håndbaken min, og det er uforståelig når hun prøver å si noe. Jeg vet ikke hvor mye mer vi klarer. Men så inntar Lucilles skuldre kampstilling i løpet av en lang sammentrekning, mens ansiktsuttrykket forandrer seg. «Vent litt,» sier Lucille og kaller opp legen. «Jeg vil at du skal ta noen langsomme åndedrag, Brit … og gjøre deg klar til å bli mor.»

Det tar bare et par minutter før fødselslegen stormer inn og drar på seg et par gummihansker, men forsøket på å få Brit til ikke å presse føles som å få beskjed om å holde tilbake en tidevannsbølge med én enkelt sandsekk. «Hallo, Mrs. Bauer,» sier legen. «La oss føde et barn.» Han setter seg på en krakk idet Brit spenner kroppen igjen. Jeg har hektet albuen under kneet på henne så hun kan trykke seg mot den, og idet jeg ser ned, ser jeg at toppen av et hode stiger som en måne i dalen mellom beina hennes.

Det er blått. På stedet der det ikke var noen ting for bare ett pust siden, er det nå et fullkomment rundt hode på størrelse med en softball, og det er blått.

Jeg stirrer Brit febrilsk inn i ansiktet, men øynene hennes er presset hardt sammen av kraften i den jobben hun utfører. Raseriet, som alltid putrer i blodårene mine, begynner å koke over. De prøver å lure oss. De lyver. Disse helvetes …

Og så skriker barnet. Det glir ut i verden sammen med en strøm av blod og væske, mens det skriker og slår i luften med bitte små knyttnever som blir mer og mer rosa. De legger barnet mitt – sønnen min – på brystet til Brit og gnir ham med en klut. Hun hulker, og det gjør jeg også. Brit stirrer på barnet. «Se hva vi har laget, Turk.»

«Han er perfekt,» hvisker jeg mot huden hennes. «Du er perfekt.» Hun legger hånda som en kopp rundt hodet til barnet, som om vi er en strømkrets som nå er fullendt. Som om vi kunne ha forsynt verden med strøm.

Da jeg var femten, datt bestefar i dusjen som en stein og døde av hjerteinfarkt. Jeg reagerte sånn som jeg reagerte på alt på den tida, ved å komme i vanskeligheter. Det lot ikke til at noen visste hva de skulle gjøre med meg – ikke mamma, som hadde falmet så mye at hun noen ganger gikk i ett med veggen og jeg gikk rett forbi henne uten å se henne, og ikke pappa, som bodde i Brattleboro nå og var bilselger hos en Honda-forhandler.

Jeg traff Raine Tesco da jeg bodde hos pappa i en måned sommeren etter første året på high school. Pappas kompis Greg drev en alternativ kafé (hva betydde egentlig det? at de serverte te i stedet for kaffe?), og tilbød meg en deltidsjobb. Egentlig var jeg ikke gammel nok, så Greg betalte meg svart for å gjøre ting som å rydde på lageret og løpe ærender. Raine var en barista som hadde én arm full av tatoveringer. Han kjederøykte i bakgården i hver eneste pause. Han hadde en bitte liten chihuahua som het Meat, og som han hadde lært å røyke.

Raine var den første som virkelig forsto meg. Første gang jeg traff ham der i bakgården, da jeg kastet søpla i søppeldunken, spurte han om jeg ville ha en røyk, selv om jeg bare var guttungen. Jeg lot som jeg visste hva jeg holdt på med, og da jeg fikk ei hostekule, gjorde han ikke narr av meg. «Må være et helvete å være deg, gutt,» sa han, og jeg nikket. «Med den faren, mener jeg?» Han skar en grimase og gjorde en perfekt etterligning av faren min som bestilte en medium halvkoffeinfri fettfri soyalatte uten skum.

Hver gang jeg var hos pappa, kom Raine på besøk. Jeg fortalte at jeg syntes det var urettferdig at jeg måtte sitte igjen etter å ha banket opp en fyr som kalte mamma en fyllik. Han sa at det ikke var jeg som var problemet, men lærerne, som ikke skjønte hvor gode evner jeg hadde, og hvor intelligent jeg var. Jeg fikk bøker av ham, The Turner Diaries, for eksempel, for å vise at jeg ikke var den eneste som følte at alt var en sammensvergelse. Jeg fikk CD-er av ham, med hvite band som hadde rytmer som hørtes ut som hammere som slo inn spikre. Vi kjørte rundt i bilen hans, og han sa sånne ting som at alle sjefene i de store TV-selskapene hadde jødiske etternavn som Moonves og Zucker, og leste opp nyheter for å få oss til å tro alt de ville at vi skulle tro. Han snakket om ting som folk kunne tenke, men aldri var modige nok til å si høyt.

Hvis noen syntes det var rart at en tjueåring holdt seg sammen med en femtenåring, var det ingen som sa noe. Det kan hende foreldrene mine var glade for at jeg var sammen med Raine, for da ga jeg i hvert fall ingen juling eller skulket skolen eller kom i vanskeligheter. Så da han spurte om jeg ville være med på en festival med noen venner av ham, skvatt jeg. «Er det band der, eller noe sånt?» spurte jeg og skjønte at det måtte være en av de mange musikkfestivalene som fant sted på landsbygda i Vermont i juli.

«Ja da, men det er mer som en sommerleir,» forklarte Raine. «Jeg har fortalt alle at du kommer. De gleder seg sjukt til å treffe deg.»

Ingen hadde noen gang gledet seg sjukt til å treffe meg, så jeg var ganske forundra. Lørdagen etter pakket jeg en ryggsekk og en sovepose og satte meg i passasjersetet med chihuahuaen på fanget mens Raine hentet tre kompiser, som alle kjente navnet mitt, som om Raine virkelig hadde snakket om meg. De hadde på seg svarte T-skjorter med en logo på brystet: NADS. «Hva står det for?» spurte jeg.

«Nord-Amerikansk Døds-Skvadron,» sa Raine. «Det er liksom vår greie.»

Jeg hadde skikkelig lyst på ei sånn T-skjorte. «Hvordan blir man med der, da, liksom?» spurte jeg så henslengt jeg kunne.

En av de andre lo. «Man blir spurt,» sa han.

Der og da bestemte jeg meg for at jeg skulle gjøre alt jeg kunne for å få en invitasjon.

Vi kjørte i en times tid, og så tok Raine til venstre ved et håndskrevet skilt på en stokk som det sto UE på. Vi støtte på flere lignende skilt, mellom kornåkre og forbi forfalne låver og til og med over et jorde med kuer. På toppen av en åskam fikk jeg øye på et hundretall biler som sto parkert ute på et gjørmete jorde.

Det så ut som et karneval. Det var en scene der, og et band spilte så høyt at hjertet dundret som en backbeat. Familier virret rundt og spiste maispølser og melboller, og småunger satt på skuldrene til fedrene sine iført T-skjorter med teksten: JEG ER DET HVITE BARNET DERE VERNER OM RASEN FOR! Meat virret rundt beina på meg i båndet sitt, og viklet seg inn i det mens han spiste popkorn som folk hadde mistet på bakken. En fyr slo Raine på skulderen og ga ham en stor slags gjenforeningsklem, så jeg kom litt vekk fra ham og bort til en skytebane.

En tjukk mann med øyenbryn som buktet seg som kålormer over panna, gliste til meg. «Har du lyst til å prøve deg, gutt?»

En gutt på min alder skjøt på ei skytetavle som hang på en trepåle. Han rakte den gamle mannen en halvautomatisk Browning-pistol og gikk bort for å rette opp blinken. Det var profilen til en mann med en usedvanlig stor og krokete nese. «Ser ut som du har drept den jøden, Gunther,» gliste mannen. Så feide han Meat opp i armene og pekte på et bord. «Jeg kan holde bikkja,» sa han til meg. «Velg hvilken du vil.»

Det var haugevis av skytetavler: flere portretter av jøder i profil, men også svarte, med enorme lepper og skrå panner. Martin Luther King jr. var der, på en blink med tekst øverst: DRØMMEN MIN BLE TIL VIRKELIGHET.

Jeg ble kvalm et øyeblikk. Bildene minnet meg om politiske karikaturtegninger som vi hadde studert i historietimene på skolen, voldsomme overdrivelser som førte til verdenskriger. Jeg lurte på hvilke firmaer som produserte sånne skytetavler, for ikke faen om de ble solgt på steder som i jaktavdelingen på Wal-Mart. Det var som om det fantes et hemmelig samfunn jeg ikke kjente til, og så hadde noen hvisket adgangspassordet til meg.

Jeg valgte ei tavle med en buskete afrofrisyre som sprengte seg gjennom grensene på blinken. Mannen festet den til ei klessnor. «Kan’ke se om det er en silhuett engang,» flirte han. Han satte Meat på bordet så hunden kunne snuse på skytetavlene, mens han skysset meg bort til kanten av trepålen. «Vet du hvordan du skal håndtere et våpen?» spurte han.

Jeg hadde avfyrt noen skudd med bestefars håndvåpen før, men aldri brukt noe sånn som dette. Jeg hørte på at mannen forklarte hvordan våpenet fungerte. Så tok jeg på meg hodetelefonene og vernebrillene, satte skjeftet mot skulderen, myste og trykket på avtrekkeren. Det kom en skuddsalve, som et hosteanfall. Lyden tiltrakk seg Raines oppmerksomhet, og han klappet imponert idet skyteskiva kom glidende tilbake til meg med tre reine skudd i panna. «Ser man det,» sa han. «Et naturtalent.»

Raine brettet sammen skyteskiva og stakk den i baklomma, så han kunne vise kameratene sine hvor god jeg var til å skyte. Jeg tok båndet til Meat, og vi gikk over plassen. På scenen sto det en mann og brisket seg. Fremtoningen var så dominerende at stemmen ble som en magnet, og jeg ble dratt nærmere for å se bedre. «Jeg vil gjerne fortelle dere en liten historie,» sa mannen. «Det var en gang en nigger i New York City, hjemløs selvsagt. Han gikk i Central Park, og det var flere som hørte at han skravla i vei om at han ville dra til en hvit mann mens han sov. Men disse folka skjønte ikke at vi er i krig. At vi beskytter rasen vår. Så de gjorde ingenting. De ignorerte truslene som om det var en galning som skrøt dem på seg. Og hva skjedde? Dette dyret gikk bort til en hvit angloamerikaner, en mann som deg, kanskje, eller meg, som ikke gjorde annet enn å leve det livet Gud mente han burde leve, en mann som var glad i den gamle mora si. Dette dyret dro til denne mannen, som falt, slo hodet i fortauet og døde. Denne hvite mannen, som bare hadde gått en tur i parken, fikk en livstruende skade. Likevel spør jeg dere: Hva skjedde med niggeren? Det skal jeg si dere, mine brødre og søstre … overhodet ingenting.»

Jeg tenkte på drapsmannen til broren min, som ble frikjent. Jeg så på at folka rundt meg nikket og klappet, og jeg tenkte: Jeg er ikke alene.

«Hvem er han?» spurte jeg.

«Francis Mitchum,» mumlet Raine. «Han er av den gamle garden. Men han er myteomspunnet, på en måte.» Han uttalte navnet hans på samme måte som en gudfryktig mann snakker om Gud: delvis hviskende, delvis bedende. «Ser du spindelvevet på albuen hans? Man får ikke en sånn tatovering før man har tatt livet av noen. For hvert drap blir det tatovert ei flue i nettet.» Raine tidde. «Mitchum har ti.»

«Hvorfor blir ikke niggere dømt for hatkriminalitet?» spurte Francis Mitchum. Det var et retorisk spørsmål. «Hvorfor får de fritt leide? De hadde ikke engang blitt temmet hadde det ikke vært for hvite. Dere vet jo hvor de kommer fra, fra Afrika. Der fins det ingen siviliserte styresmakter. I Sudan tar alle livet av hverandre. Hutuene dreper tutsiene. Og de gjør det samme hos oss. Bandene i denne byen, det er bare stammekrigføring blant niggere. Og nå er de ute etter angloamerikanere. Fordi de vet at de slipper unna med det.» Stemmen steg mens han så utover folkemengden. «Å drepe en nigger er det samme som å drepe en hjort.» Så tidde han. «Det tar jeg faktisk tilbake. Hjortekjøtt kan man i det minste spise.»

Det var først mange år senere jeg skjønte at første gang jeg var på Usynlig Imperium-leir – første gang jeg hørte Francis Mitchum tale – må Brit også ha vært der sammen med faren sin. Jeg syntes det var fint å tenke på at hun kanskje sto på den andre sida av den scenen og hørte på at han hypnotiserte folkemengden. At vi kanskje hadde støtt på hverandre foran sukkerspinnboden, eller hadde stått ved siden av hverandre mens gnistene fra korsbrenningen skjøt opp i nattehimmelen.

At vi var bestemt for hverandre.

I en hel time slenger Brit og jeg fram navn, som baseballkastere: Robert, Ajax, Will. Garth, Erik, Odin. Hver gang jeg tror jeg har funnet et sterkt og arisk navn, kommer Brit på en eller annen i klassen som het det og spiste jord eller spydde i tubaen sin. Hver gang hun foreslår et navn hun liker, minner det meg om en eller annen drittsekk jeg har vært borti.

Da det endelig slår ned i meg, med samme styrke som et lynnedslag, betrakter jeg ansiktet til den sovende sønnen min og hvisker det fram: Davis. Navnet på den siste presidenten i føderasjonen.

Brit smaker på ordet. «Det er annerledes.»

«Annerledes er bra.»

«Davis, men ikke Jefferson,» avklarer hun.

«Nei, for da blir det Jeff.»

«Og Jeff er en fyr som røyker hasj og bor i kjelleren til mora si,» legger Brit til.

«Men Davis,» sier jeg, «Davis er den ungen andre unger ser opp til.»

«Ikke Dave. Eller Davy eller David.»

«Han kommer til å gi alle som kaller ham det, skambank,» lover jeg.

Jeg griper tak i en flik av teppet hans, for jeg vil ikke vekke ham. «Davis,» sier jeg for å teste det ut. De bitte små hendene fekter rundt, som om han allerede vet hva han heter.

«Vi må feire,» hvisker Brit.

Jeg smiler til henne. «Tror du de selger champagne i kantina?»

«Vet du hva jeg har skikkelig lyst på? Sjokolademilkshake.»

«Jeg trodde matsug var noe man fikk før fødselen …»

Hun ler. «Jeg er ganske sikker på at jeg kan bruke hormonkortet i minst tre måneder til …»

Jeg kommer meg på beina og lurer på om kantina er åpen klokka fire om morgenen. Men jeg har egentlig ikke lyst til å gå noe sted. Jeg mener, Davis har jo akkurat kommet. «Hva hvis jeg går glipp av noe?» spør jeg. «En milepæl, for eksempel.»

«Han kommer ikke akkurat til å reise seg og gå eller si sitt første ord ennå,» svarer Brit. «Hvis du går glipp av noe, må det være den første bæsjen, og det er egentlig noe man helst vil unngå.» Hun ser opp på meg med de blå øynene som noen ganger er like mørke som havet, og andre ganger like bleke som glass, og da kan jeg gjøre hva som helst. «Det tar bare fem minutter.»

«Fem minutter.» Jeg ser på sønnen min en gang til, mens jeg føler at støvlene henger fast i gulvet. Jeg vil være her og telle fingrene hans igjen, og de ufattelig små neglene. Jeg vil se på at skuldrene hever og senker seg når han puster. Jeg vil se at leppene hans former seg til en trutmunn, som om han kysser noen i drømme. Det er vanvittig å se på ham, av kjøtt og blod, og vite at Brit og jeg greide å lage noe virkelig og fast ut av et materiale som er så uklart og ubestemmelig som kjærlighet.

«Med piska krem og et kirsebær,» legger Brit til og bryter inn i drømmene mine.

Jeg smetter motvillig ut i gangen, forbi sykepleierskranken, ned en heis. Kantina er åpen. En dame med hårnett sitter i kassa og løser et kryssord av noe slag. «Har dere milkshake?» spør jeg.

Hun kikker opp. «Niks.»

«Hva med iskrem?»

«Jo’a, men er utsolgt. Det kommer påfyll i morgen tidlig.»

Det virker ikke som om hun er interessert i å hjelpe meg, for hun retter oppmerksomheten mot kryssordet igjen. «Jeg har nettopp fått barn,» plumper jeg ut med.

«Jøss,» sier hun likegyldig. «Det er jo et medisinsk under, og så i min kassakø.»

«Nja, det var kona mi som fikk det, da,» retter jeg. «Og hun vil ha milkshake.»

«Jeg vil ha vinnerloddet og Benedict Cumberbatchs evige kjærlighet, men jeg i har stedet vært nødt til å nøye meg med dette glamorøse livet her.» Hun ser opp på meg som om jeg kaster bort tida hennes, som om det er hundre mennesker som står i kø bak meg. «Vil du ha et råd? Kjøp noe søtt. Alle liker sjokolade.» Hun strekker seg bakover uten å se og tar ned en eske med Ghirardelli-sjokolade. Jeg snur den, leser på etiketten.

«Har du ikke noe annet?»

«Ghirardelli er på tilbud.»

Jeg snur sjokoladen og ser OU-symbolet, merket som viser at det er koscher, som betyr at man betaler skatt til den jødiske mafiaen hvis man kjøper den sjokoladen. Jeg legger den tilbake på hylla og legger en pose med Skittles der i stedet, sammen med to dollar. «Du kan beholde vekslepengene,» sier jeg.

Rett over sju går døra opp, og plutselig er jeg i full alarmberedskap.

Etter at Davis kom, har Lucille vært her to ganger for å sjekke Brit og barnet, og for å se hvordan det går med amminga. Men dette – dette er ikke Lucille.

«Jeg heter Ruth,» kunngjør hun. «Jeg skal være sykepleieren din i dag.»

Det eneste jeg tenker, er: over mitt lik.

Jeg må bruke hvert grann av viljestyrke for ikke å dytte henne bort fra kona mi og sønnen min. Men sikkerhetsvaktene er bare en bryter unna, og hvilken nytte vil vi ha av at jeg blir kastet ut av sykehuset? Hvis jeg ikke får være her og beskytte familien min, har jeg allerede tapt.

I stedet vagler jeg meg på kanten av stolen med hver eneste muskel i full beredskap.

Brit holder Davis så tett inntil seg at jeg tror han kommer til å begynne å gråte. «Så søt han er!» sier den svarte sykepleieren. «Hva heter han?»

Kona mi ser på meg med bedende øyne. Hun vil ikke ha noen samtale med denne sykepleieren mer enn hun vil ha en samtale med ei geit eller et annet dyr. Men hun vet, som meg, at hvite har blitt minoriteten i dette landet, og at vi alltid befinner oss under angrep; vi er nødt til å gli inn.

Jeg løfter haka én gang, så ubetydelig at jeg lurer på om Brit kan se det. «Han heter Davis,» sier hun stivt.

Sykepleieren flytter seg nærmere oss, mens hun sier noe om å undersøke Davis. Da rykker Brit til. «Du trenger ikke å slippe taket i ham,» sier hun.

Hendene hennes nærmer seg sønnen min, som en eller annen forrykt heksedoktor. Hun trykker stetoskopet mot ryggen hans og så inn mellom barnet og Brit. Hun sier noe om hjertet til Davis, og det er så vidt jeg hører det på grunn av blodet som strømmer i ørene mine.

Så løfter hun ham opp.

Brit og jeg er så sjokkert over at hun bare tar barnet vårt bort – rett der for å vaske ham, men likevel – at ingen av oss greier å si noe.

Jeg tar et steg mot henne, der hun står bøyd over sønnen min, men Brit griper tak i skjorta mi. Ikke lag en scene nå.

Skal jeg bare stå her?

Vil du at hun skal vite at du er forbanna så det går utover ham?

Jeg vil at Lucille skal komme hit. Hva skjedde med Lucille?

Jeg vet ikke. Kanskje hun har dratt.

Hvordan kan hun gjøre det når hun har en pasient å ta seg av?

Jeg aner ikke, Turk, det er ikke jeg som er sjef på dette sykehuset.

Jeg vokter over den svarte sykepleieren som en hauk, mens hun tørker Davis over hele kroppen og vasker håret hans og tuller ham inn i et pledd igjen. Hun fester et lite, elektronisk bånd rundt ankelen hans, sånne som fanger som er løslatt på prøve, har på seg. Som om systemet allerede har straffet ham.

Jeg stirrer så intenst på den svarte sykepleieren at jeg ikke hadde blitt overrasket om hun tok fyr. Hun smiler til meg, men smilet når ikke helt øynene. «Gullende ren,» kunngjør hun. «La oss se om vi kan få ham til å spise.»

Hun går bort for å dra til side kragen på Brits sykehusskjorte, og da har jeg fått nok. «Kom deg vekk fra henne,» sier jeg med lav stemme og rett ut som ei pil. «Jeg vil snakke med sjefen din.»

Ett år etter at jeg hadde vært på Usynlig Imperium-leir, spurte Raine om jeg hadde lyst til å være med i Nord-Amerikansk Døds-Skvadron. Det var ikke nok bare å tro på det Raine trodde på, om at hvite er herrefolket. Det holdt ikke å ha lest Mein Kampf tre ganger. For virkelig å bli en av dem måtte jeg bevise det for meg selv, og Raine lovet at jeg kom til å skjønne hvor og når det rette øyeblikket var der.

En kveld jeg var hos pappa, våknet jeg av at det banket på soveromsvinduet mitt. Det bekymret meg ikke akkurat at bankingen kunne vekke hele huset, for pappa var i Boston i en forretningsmiddag, og ville ikke komme tilbake før over midnatt. Med en gang jeg hadde skjøvet opp vinduet, kom Raine og to andre fyrer veltende inn, i svarte klær. Raine kastet meg i gulvet med en gang, og presset underarmen mot strupen min. «Regel nummer 1,» sa han, «du må ikke åpne døra hvis du ikke vet hvem som kommer inn.» Han ventet til jeg så stjerner, før han slapp meg. «Regel nummer 2: Ikke ta noen til fange.»

«Dette skjønner jeg ikke,» sa jeg.

«I kveld, Turk,» sa han, «skal vi være voktere. Vi skal rense bort dritten i Vermont.»

Jeg fant et par svarte gensere og ei T-skjorte med silketrykk, som jeg tok på meg på vrangen så den også ble helt svart. Siden jeg ikke hadde svart strikkelue, fikk jeg låne Raines, og så samlet han håret sitt i en hestehale. Vi kjørte i bilen til Raine, mens vi sendte ei flaske Jägermeister fram og tilbake mellom oss med punkmusikk på full guffe i høyttalerne, til Dummerston.

Jeg hadde aldri hørt om Rainbow Cattle Company, men jeg skjønte med en gang hva slags sted dette var, da vi kom fram. Menn gikk og leide hverandre over parkeringsplassen og inn i en bar, og hver gang døra gikk opp, fikk vi et glimt av en strålende opplyst scene og en mimende drag queen. «Hva du enn gjør, ikke bøy deg ned,» sa Raine og knegget.

«Hva gjør vi her?» spurte jeg, for jeg skjønte ikke hvorfor han hadde dratt meg med til en homsebar.

Akkurat da kom to menn gående ut med armene rundt hverandre. «Dette,» sa Raine og hoppet på en av dem og smelte huet hans i bakken. Kjæresten begynte å løpe i motsatt retning, men ble lagt i bakken av en av kompisene til Raine.

Døra gikk opp igjen, og enda et par kom snublende ut i mørket. De presset hodene sammen mens de lo av et eller annet. Den ene dro noen nøkler opp av lomma, og idet han snudde seg mot parkeringsplassen, ble ansiktet hans lyst opp av en bil som kjørte forbi.

Jeg burde ha lagt sammen to og to tidligere – barbermaskinen i medisinskapet selv om pappa alltid brukte barberhøvel; omveien pappa alltid tok for å kjøpe kaffe hos Greg til og fra jobben hver dag; måten han forlot mamma på etter så lang tid, uten forklaring; hvorfor bestefar aldri hadde likt ham. Jeg dro den svarte lua lenger ned og trakk fleecehalsen jeg hadde fått låne av Raine, lenger opp, for ikke å bli gjenkjent.

Raine peste mens han sparket til offeret en gang til før han lot fyren få pile av gårde inn i mørket. Han rettet seg opp, smilte til meg og la hodet på skakke som om han ventet på at jeg skulle ta føringen. Og det var da jeg innså at Raine hadde visst om faren min hele tida, selv om jeg hadde vært helt uvitende.

Da jeg var seks, eksploderte varmtvannsbeholderen hjemme hos oss da det ikke var noen hjemme. Jeg husker at jeg spurte takstmannen fra forsikringsselskapet som kom for å sjekke skaden, hva som hadde skjedd. Han sa noe om sikkerhetsventiler og korrosjon, og så rullet han seg bakover på hæla og sa at når det blir for mye damp og en konstruksjon ikke er sterk nok, vil noe sånt som dette garantert skje før eller siden. I løpet av seksten år hadde jeg bygget opp mer og mer damp fordi jeg ikke var den døde broren min og aldri kom til å bli det; fordi jeg ikke greide å få foreldrene mine til å holde sammen; fordi jeg ikke var det barnebarnet bestefaren min hadde ønsket seg; fordi jeg var for dum eller sint eller sær. Når jeg tenker tilbake på det øyeblikket, er det hvitglødende: Jeg griper pappa rundt strupen og smeller panna hans i asfalten; vrir armen hans bak ryggen på ham og sparker ham i ryggen til han spytter blod. Snur den kraftløse kroppen hans og kaller ham soper idet jeg kjører knyttneven inn i ansiktet på ham om og om igjen. Slåss mot Raine mens han drar meg i sikkerhet og sirenene blir høyere og høyere og blå og røde lys flommer over parkeringsplassen.

Historien spredte seg sånn som historier sprer seg, og mens den gjorde det, vokste den og forandret seg: Det nyeste medlemmet i Nord-Amerikansk Døds-Skvadron – det vil si meg – hadde banket seks fyrer på en gang. Jeg hadde hatt et blyrør i den ene hånda og en kniv i den andre. Jeg hadde bitt av øret på en fyr med bare tennene og svelget øreflippen.

Ingenting av det der er sant. Men dette er sant: Jeg hadde slått faren min så grundig at han ble lagt inn på sykehus og måtte mates gjennom et sugerør i flere måneder.

Og på den måten ble jeg myteomspunnet.

«Vi vil ha tilbake den andre sykepleieren,» sier jeg til Mary eller Marie, hva nå sjefsykepleieren heter. «Hun som var her i går kveld.»

Hun ber den svarte sykepleieren om å gå, så det bare er oss der inne. Jeg har dratt ned ermene igjen, men hun stirrer stadig på underarmen min.

«Jeg kan forsikre dere at Ruth har over tjue års erfaring her,» sier hun.

«Jeg tror både du og jeg vet at jeg ikke trekker erfaringen hennes i tvil,» svarer jeg.

«Vi kan ikke fjerne en tjenesteyter av rasehensyn. Det er diskriminerende.»

«Hadde det vært diskriminerende om jeg ba om en kvinnelig barnelege i stedet for en mann?» spør Brit. «Eller en lege i stedet for en medisinstudent? Dere tar sånne hensyn hele tida.»

«Det er noe annet,» sier sykepleieren.

«Hvordan da, egentlig?» spør jeg. «Ut fra det jeg vet, jobber du i en kundebasert bransje, og jeg er kunden. Og du skal gjøre som kunden vil.» Jeg reiser meg og trekker pusten dypt, mens jeg ruver over henne og skremmer henne med vilje. «Jeg greier ikke å forestille meg hvor opprørende det hadde vært for alle andre mødre og fedre her hvis ting kom ut av kontroll. Hvis vi hevet stemmen i stedet for å ha denne hyggelige, rolige samtalen som vi har nå. Hvis de andre pasientene også hadde blitt redde for at deres rettigheter skulle ignoreres.»

Sykepleieren presset munnen sammen. «Truer du meg, Mr. Bauer?»

«Jeg tror ikke det er nødvendig,» svarer jeg. «Gjør du?»

Det er en rangordning jeg avskyr, og det oppleves forskjellig for alle. Jeg hater latinamerikanere mer enn jeg hater asiater, jeg hater jøder mer enn det, og helt øverst i pyramiden hater jeg svarte. Men enda mer enn noen av disse er det alltid de antirasistiske hvite folka jeg hater aller mest. Fordi de vender kappen etter vinden.

Jeg blir stående en stund for å finne ut om Marie er en av dem.

En muskel spretter opp og ned i halsen på henne. «Vi kan helt sikkert finne en løsning som vi kan bli enige om,» mumler hun. «Jeg skal legge en beskjed i Davis’ journal der jeg fremlegger deres … ønsker.»

«Jeg synes det er en god plan,» svarer jeg.

Mens hun peser seg ut av rommet, begynner Brit å le. «Skatten min, du er så deilig når du er streng. Men du vet at de nå kommer til å spytte i desserten min før de gir meg den.»

Jeg løfter opp Davis og klemmer ham. Han er så liten at han knapt er på lengde med underarmen min. «Jeg kan ta med meg vafler i stedet,» sier jeg. Så fører jeg leppene mot panna til sønnen min og hvisker mot huden hans, en hemmelighet som bare er mellom oss. «Og deg,» lover jeg, «deg skal jeg beskytte resten av livet.»

Et par år etter at jeg ble med i White Power-bevegelsen, da jeg ledet NADS i Connecticut, sluttet leveren til mamma å fungere. Jeg dro hjem for å ordne opp og selge huset til bestefar. Mens jeg gikk gjennom sakene hennes, fant jeg dokumentene fra rettssaken til broren min. Jeg vet ikke hvorfor hun hadde dem. Hun må ha gjort alt hun kunne for å få tak i dem på et tidspunkt. Jeg ble sittende der på stuegulvet, omgitt av kasser som skulle leveres til veldedighet, og kasser som skulle kastes i søpla, og leste dem, hver eneste side.

De fleste forklaringene var nye for meg, som om jeg ikke hadde gjennomlevd alt sammen. Jeg vet ikke om jeg var for ung til å huske tilbake, eller om jeg hadde glemt det, men beviset konsentrerte seg om midtlinja på veien og toksikologitester. Ikke til tiltalte, men til broren min. Det var bilen til Tanner som hadde kommet over i motgående kjørefelt fordi han var dopa. Det sto i alle oversiktene over bremsespor: beviset på hvordan en mann som var tiltalt for uaktsomt drap, hadde gjort alt han kunne for å unngå bilen som svingte ut i hans kjørebane. Hvordan juryen ikke kunne si, utover enhver tvil, at det bare kunne være den tiltalte som var skyld i bilulykken.

Jeg ble sittende der lenge med dokumentene i fanget. Mens jeg leste. Og leste på nytt.

Men det er sånn jeg ser det: Hvis den niggeren ikke hadde vært ute og kjørt den kvelden, hadde ikke broren min vært død.