Clare Mackintosh

La meg være

Oversatt av Ulrik Farestad

Clare Mackintosh

La meg være

Oversatt av Ulrik Farestad

Til Rob, som gjør alt

«Tre personer kan holde på en hemmelighet hvis to av dem er døde.»

BENJAMIN FRANKLIN

1. DEL

1

Døden kler meg ikke. Det føles som jeg går med en lånt frakk – den sklir ned fra skuldrene mine og sleper i grusen. Den passer ikke. Den er ubekvem.

Jeg vil riste den av meg – har lyst til å slenge den i skapet og få tilbake de skreddersydde klærne mine. Jeg ønsket ikke å forlate det gamle livet mitt, men jeg venter optimistisk på det neste – jeg håper jeg blir vakker og livlig. Foreløpig er jeg fanget.

Fanget mellom to liv.

I limbus.

Det sies at det er enklere å takle plutselige avskjeder, at de er mindre smertefulle. Folk tar feil. Man spares for smerten som følger av uttværede avskjeder og langvarig sykdom, men til gjengjeld er det skrekkelig når et liv blir borte uten forvarsel. Et liv som blir revet bort. Den dagen jeg døde, gikk jeg på line mellom to verdener, og sikkerhetsnettet under meg var i filler. Den ene veien førte til trygghet, den andre til fare.

Jeg tok et skritt.

Og døde.

Vi pleide å spøke om å dø – da vi ennå var unge og fulle av liv, og døden bare var noe som skjedde med andre.

«Hvem av oss kommer til å dø først, tror du?» spurte du en kveld da vi hadde tømt en vinflaske og lå foran den elektriske peisen i leiligheten jeg leide i Balham. Den ene hånden din strøk meg over låret og mildnet effekten av ordene. Jeg svarte uten å nøle.

«Du, selvfølgelig.»

Du kastet en pute mot hodet mitt.

Vi hadde vært sammen i en måned – vi hadde nytt hverandres kropper og snakket om fremtiden som om den ikke angikk oss. Ingen forpliktelser, ingen løfter, bare muligheter.

«Kvinner lever lenger.» Jeg flirte. «Det er et velkjent faktum. Det har med genene å gjøre. De sterkeste overlever. Menn klarer seg ikke på egen hånd.»

Du ble alvorlig, la hånden om ansiktet mitt og fikk meg til å se på deg. Øynene dine var svarte i halvlyset. Lysstrimene fra peisen ga gjenskinn i pupillene. «Det stemmer.»

Jeg ville kysse deg, men du holdt meg fast med fingrene. Tommelen presset mot haken, helt til beinet.

«Jeg vet ikke hva jeg skulle gjort hvis noe skjedde med deg.»

Jeg grøsset litt, til tross for den sterke peisvarmen. Det var som å se sitt eget spøkelse.

«Hold kjeft.»

«Jeg ville ha dødd selv,» insisterte du.

Jeg satte en stopper for den ungdommelige affektasjonen da jeg skjøv bort hånden din og frigjorde haken. Jeg holdt fingrene mine mellom dine, så avvisningen ikke skulle svi for mye, og kysset deg til du rullet deg over på ryggen, med meg oppå deg, og håret mitt falt over ansiktene våre.

Du ville dø for meg.

Forholdet var ennå ferskt – det var en gnist som kunne slukkes like lett som den kunne flamme opp. Jeg kunne umulig vite at du skulle slutte å elske meg – at jeg skulle slutte å elske deg. Men jeg kunne ikke la være å føle meg smigret av de dype følelsene dine, av intensiteten i øynene.

Du ville dø for meg, og i det øyeblikket tenkte jeg at jeg ville dø for deg også.

Jeg hadde aldri trodd at noen av oss skulle bli nødt til å gjøre det.

2

ANNA

Ella er åtte uker gammel. Øynene hennes er lukket, og de lange, mørke vippene stryker mot eplekinnene, som beveger seg opp og ned mens hun dier. Den ørlille hånden ligger som en sjøstjerne på brystet mitt. Jeg sitter fast i sofaen og tenker på alt jeg kunne ha gjort mens hun spiser. Jeg kunne ha lest. Sett på TV. Bestilt mat på nettet.

Ikke i dag.

Dette er ikke en dag for vanlige gjøremål.

Jeg betrakter datteren min, og etter en stund løfter hun øyenlokkene og ser på meg med mørkeblå øyne, alvorlig og tillitsfullt. Pupillene er dype brønner av uforbeholden kjærlighet – speilbildet mitt er lite, men stille.

Ella dier langsomt. Vi stirrer på hverandre, og jeg tenker at moderskap er verdens best bevarte hemmelighet: Ingen bøker, ingen filmer, ingen verdens råd kunne ha forberedt meg på den altoppslukende følelsen av å bety alt for en bitte liten person. Og at denne personen skulle bety alt for meg. Jeg bevarer hemmeligheten, røper den ikke for noen, for hvem skulle jeg si det til? Det er mindre enn ti år siden jeg var ferdig på skolen, og vennene mine deler seng med elskere, ikke babyer.

Ella stirrer fremdeles på meg, men fokuset i øynene blir gradvis svakere, som når morgentåken driver over et landskap. Øyenlokkene glipper en gang, to ganger, og lukker seg. Sugingen – som var glupsk i starten, og så ble rytmisk og rolig – blir langsommere, til det går flere sekunder mellom hver munnfull. Så slutter hun. Og sovner.

Jeg løfter hånden, trykker forsiktig mot brystet med pekefingeren, bryter vakuumet mellom brystvorten og leppene til Ella, og trekker ammebehåen tilbake på plass. Munnen hennes fortsetter å bevege seg enda en liten stund, før søvnen blir dypere, og leppene stivner i en perfekt O.

Jeg burde legge henne fra meg mens hun sover, og utnytte tiden så godt som mulig. Hvor lenge blir det? Ti minutter, en time? Det er ennå en stund til vi kan fastsette en rutine. Rutine. De nybakte mødrenes slagord – det er det eneste samtaleemnet når barselgruppen møtes til morgenkaffe, noe helsesøsteren tvinger meg til å være med på. Sover hun godt? Du burde prøve å la henne gråte litt. Har du lest Gina Ford?

Jeg nikker og smiler, og sier: Jeg skal prøve det, og så henvender jeg meg til en av de andre nye mødrene. En som er annerledes, og mindre rigid. Jeg bryr meg nemlig ikke om rutiner. Jeg har ikke lyst til å la Ella ligge og gråte mens jeg sitter i underetasjen og skriver på Facebook om hvor forferdelig det er å være mamma!

Det gjør vondt å gråte når mamma ikke kommer tilbake. Ella trenger ikke å få vite det helt ennå.

Hun rører seg i søvnen, og den konstante klumpen i halsen svulmer opp. Ella er datteren min når hun er våken. Når venner påpeker likhetstrekk med meg, eller sier at hun ligner på Mark, kan jeg ikke se det selv. Jeg ser på Ella, og ser Ella, rett og slett. Men når hun sover … når hun sover, ser jeg moren min. Det skjuler seg et hjerteformet ansikt under de fyldige babykinnene, og hårfestet er så likt at jeg vet at datteren min kommer til å tilbringe mangfoldige timer foran speilet i fremtiden, mens hun prøver å temme den ene, lille hårlokken som vokser i en annen retning enn resten.

Drømmer babyer? Hva kan de drømme om, de som har så få erfaringer? Jeg er misunnelig på søvnen til Ella, og ikke bare fordi jeg er mer sliten nå enn jeg noensinne var før jeg fikk barn, men fordi søvnen min alltid bringer med seg mareritt. I drømme ser jeg ting jeg ikke vet noe om. Antagelsene mine er basert på politirapporter og rettsmedisinerens uttalelser. Jeg ser ansiktene til foreldrene mine, som er oppsvulmede og ødelagt av vannet. Jeg ser frykten i ansiktene deres idet de faller fra klippen. Jeg hører skrikene.

Det hender at underbevisstheten er snill mot meg. Foreldrene mine faller ikke hver gang – av og til flyr de. Jeg ser at de går ut i løse luften, sprer armene og glir like over det blå vannet, som spruter opp i de leende ansiktene deres. Da våkner jeg rolig, og smilet blir værende i ansiktet til jeg åpner øynene og skjønner at ingenting har endret seg siden jeg lukket dem.

For nitten måneder siden tok pappa en bil – den nyeste og dyreste – fra plassen foran bilforretningen sin. Deretter kjørte han i ti minutter, fra Eastbourne til Beachy Head, hvor han parkerte bilen, lot døren stå ulåst og gikk til toppen av klippen. På veien samlet han sammen steiner for å gjøre seg tyngre, og da tidevannet var på sitt høyeste, hoppet han fra klippen.

Alle disse opplysningene har jeg fordi rettsmedisineren har forklart dem for oss to ganger, punkt for punkt. Jeg satt sammen med onkel Billy og lyttet til den dempede, men forferdelig omstendelige beretningen om to mislykkede redningsaksjoner ved kysten. Jeg stirret ned i fanget mens ekspertene fremla sine meninger om tidevann, overlevelsessjanser og dødsstatistikk. Og jeg lukket øynene idet rettsmedisineren avsa kjennelsen om selvmord.

Moren min var overveldet av sorg, og sju måneder senere gjorde hun det samme som ham, og det med slik pinlig nøyaktighet at lokalavisen omtalte det som et «copycat-selvmord». Foreldrene mine døde med sju måneders mellomrom, men ettersom det var sammenheng mellom dødsfallene, ble høringene holdt i samme uke. Jeg fikk vite mye i løpet av de to dagene, men ikke om det som virkelig betydde noe.

Hvorfor gjorde de det?

Hvis de gjorde det, i det hele tatt.

Kjensgjerningene er udiskutable, men foreldrene mine var ikke suicidale. De var ikke deprimerte, engstelige eller redde. Det var umulig å se for seg at de skulle begå selvmord.

«Det er ikke alltid lett å oppdage psykiske lidelser,» sier Mark når jeg tar opp temaet, og stemmen hans røper aldri at han er irritert for at samtalen beveger seg dit igjen. «Selv verdens mest oppegående, optimistiske mennesker kan lide av depresjon.»

I løpet av det siste året har jeg lært å holde teoriene mine for meg selv. Jeg snakker ikke høyt om den tvilen som ligger like under sorgens overflate. Ingen andre tviler. Ingen andre er bekymret.

På den annen side er det ingen andre som kjente foreldrene mine slik jeg kjente dem.

Fasttelefonen ringer. Jeg lar den gå til svareren, men vedkommende legger ikke igjen beskjed. I neste øyeblikk kjenner jeg at mobilen vibrerer i lommen, og jeg vet at det er Mark før jeg ser på skjermen.

«Sitter du tilfeldigvis fast under en sovende baby?»

«Hvordan gjettet du det?»

«Hvordan går det med henne?»

«Hun dier hver halvtime. Jeg prøver å lage middag, men kommer aldri i gang.»

«Ikke bry deg med det – jeg gjør det når jeg kommer hjem. Hvordan føler du deg?» Det er en ørliten endring i stemmen hans, en som ingen andre ville ha oppfattet. En undertekst. Hvordan føler du deg – i dag, av alle dager.

«Det går greit.»

«Jeg kan komme hjem –»

«Det går greit. Jeg mener det.»

Mark ville ikke ha likt å måtte gå halvveis i kurset. Han samler på utdannelse slik andre samler på ølbrikker eller utenlandske mynter – han har så mange bokstaver nå at de ikke får plass bak navnet hans lenger. Når det har gått noen måneder, får han trykket opp nye visittkort, og de minst viktige bokstavene faller utenfor kanten og havner i glemselen. Dagens kurs heter «Verdien av empati i terapeutens klientforhold». Han trenger det ikke – empatien hans var åpenbar fra det øyeblikket jeg kom inn døren hans.

Han lot meg gråte, skjøv en eske med papirlommetørklær mot meg og ba meg om å ta den tiden jeg trengte. Jeg skulle begynne når jeg var klar, og ikke et sekund før. Og da jeg sluttet å gråte, men fremdeles slet med å finne ordene, fortalte han om sorgens faser – fornektelse, raseri, forhandling, depresjon, aksept – og jeg skjønte at jeg ennå ikke hadde kommet forbi det første punktet.

I den fjerde terapiøkten trakk Mark pusten dypt og sa at han ikke kunne behandle meg lenger, og da jeg spurte om det hadde noe med meg å gjøre, innrømmet han at han hadde en interessekonflikt, og at det kunne virke uprofesjonelt, men spurte om jeg ville spise middag med ham.

Han var eldre enn meg – nærmere mammas alder enn min egen – og han virket vanligvis mer selvsikker enn nå, da jeg så nervene dirre under overflaten.

Jeg svarte med det samme. «Veldig gjerne.»

Senere sa han at han hadde hatt større kvaler med å avbryte terapien min, enn med å opptre uetisk og gå ut med en pasient. En tidligere pasient, påpekte jeg.

Han synes fortsatt det er ubehagelig. Folk møtes på de forskjelligste steder, sier jeg til ham. Foreldrene mine møttes på en nattklubb i London – foreldrene hans møttes ved frysedisken på Marks & Spencer. Og han og jeg møtte hverandre i en leilighet i sjuende etasje i Putney, i et behandlingsværelse med skinnstoler, myke ullpledd og et skilt på døren med påskriften MARK HEMMINGS, TERAPEUT. TIMEBESTILLING.

«Hvis du virkelig mener det. Gi Ella-Bella et kyss fra meg.»

«Ha det.» Jeg legger på først, og jeg vet at han presser telefonen mot leppene, slik han alltid gjør når han er hensunket i tanker. Han har sikkert gått ut for å ringe, i stedet for å drikke kaffe og mingle, eller hva nå tretti terapeuter måtte gjøre når de blir sluppet ut av klasserommet. Snart kommer han til å gå tilbake til de andre og forsvinne fra meg i et par timer, mens han prøver å vise empati i tenkte situasjoner. Liksomangst. Oppdiktet sorg.

Han vil gjerne arbeide med sorgen min, men jeg nekter. Jeg sluttet å gå i terapi da jeg skjønte at jeg kan prate så mye jeg bare vil, uten at foreldrene mine kommer tilbake. Omsider når man et punkt hvor den indre smerten bare er tristhet. Og det finnes ingen kur mot den.

Sorgen er komplisert. Den minker og vokser og er så mangefasettert at jeg får vondt i hodet hvis jeg prøver å pille den fra hverandre. Det kan gå flere dager uten at jeg gråter, og så blir kroppen plutselig grepet av voldsomme hulk, så jeg knapt får puste. I det ene øyeblikket ler jeg og onkel Billy av noe dumt som pappa gjorde en gang, og i det neste blir jeg rasende på egoismen hans. Hvis pappa ikke hadde tatt livet av seg, ville ikke mamma heller ha gjort det.

Verst av alt er raseriet. Den hvitglødende vreden, og skyldfølelsen som alltid kommer etterpå.

Hvorfor gjorde de det?

Jeg har gått gjennom dagene før pappas dødsfall en million ganger i hodet – jeg har spurt meg selv om vi kunne ha gjort noe for å forhindre det.

Faren din er savnet.

Jeg rynket pannen da jeg fikk SMS-en, og ventet på sluttpoenget i vitsen. Jeg bodde sammen med foreldrene mine, men var på en konferanse med overnatting i Oxford, og jeg satt og pratet over morgenkaffen med en kollega fra London. Jeg unnskyldte meg og gikk for å ringe henne.

«Hva mener du med at han er savnet?»

Det moren min sa, ga ingen mening. Ordene kom langsomt ut, som om hun dregget dem opp fra bunnen. De hadde kranglet kvelden før, og pappa hadde rast av gårde til puben. Det var ikke uvanlig. Jeg hadde for lengst forsonet meg med at foreldrene mine hadde et stormfullt ekteskap. Uværet gikk vanligvis over like raskt som det blåste opp. Men denne gangen hadde ikke pappa kommet tilbake.

«Jeg tenkte at han kanskje sov over hos Bill,» sa hun, «men jeg er på jobben nå, og Bill har ikke sett ham. Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre, Anna.»

Jeg forlot konferansen med det samme. Ikke fordi jeg var urolig for pappa, men for mamma. De passet alltid på at jeg ikke skulle vite hvorfor de kranglet, men jeg hadde fått med meg ettervirkningene altfor mange ganger. Pappa stormet ut – dro til jobben, til golfbanen, eller til puben. Mamma gjemte seg i huset, og overfor meg lot hun som hun ikke hadde grått.

Det hele var over innen jeg kom hjem. Politifolk på kjøkkenet, med hatten i hånden. Mamma skalv så kraftig at de hadde tilkalt en sykepleier for å gi henne sjokkskadebehandling. Onkel Billy var blek av sorg, og Laura, mammas guddatter, lagde te og glemte å ha i melk. Ingen av oss merket det.

Jeg leste tekstmeldingen fra pappa.

Jeg orker ikke dette mer. Verden blir et bedre sted uten meg.

«Faren din tok en bil fra jobben.» Politimannen var omtrent på pappas alder, og jeg undret på om han hadde barn, og om de tok ham for gitt. «Kameraene viser at han kjørte i retning av Beachy Head sent på kvelden i går.» Moren min utstøtte et halvkvalt skrik. Jeg så at Laura gikk bort for å trøste henne, men jeg klarte ikke å gjøre det. Jeg sto som naglet fast. Jeg ville ikke lytte, men følte meg tvunget til å gjøre det.

«Våre mannskaper rykket ut omtrent klokken halv elleve i dag tidlig,» sa politibetjent Pickett og stirret ned på notatene sine. Det var vel lettere enn å se på oss. «En kvinne ringte og sa at hun hadde sett en mann som fylte en ryggsekk med steiner, la lommeboken og mobilen på bakken og hoppet fra klippekanten.»

«Og hun prøvde ikke å stoppe ham?» Jeg mente ikke å rope, og onkel Billy la en hånd på skulderen min. Jeg ristet den av meg og snudde meg mot de andre. «Så hun bare på mens han hoppet?»

«Det gikk veldig fort. Kvinnen var svært oppskaket, som du sikkert skjønner.» Det var for sent for betjent Pickett å bite av seg tungen da han oppdaget flausen.

«Så hun var oppskaket? Hvordan tror hun at pappa hadde det?» Jeg snudde meg brått og så på de andre for å få støtte, før jeg stirret politibetjentene inn i øynene. «Har dere avhørt henne?»

«Anna,» sa Laura stille.

«Hvordan kan dere vite at hun ikke dyttet ham?»

«Anna, dette hjelper ikke.»

Jeg var på nippet til å glefse tilbake, men fikk øye på moren min, som lente seg mot Laura og stønnet lavt. Kampen ebbet ut av meg. Jeg hadde det vondt, men mamma hadde det verre. Jeg gikk bort og knelte ved siden av henne, tok hånden hennes og merket at kinnene mine ble våte av tårer før jeg kjente dem i øynene. Foreldrene mine hadde vært sammen i tjueseks år. De hadde bodd sammen – jobbet sammen – og elsket hverandre, i medgang og i motgang.

Politibetjent Pickett kremtet. «Beskrivelsen passet til Mr. Johnson. Vi var på stedet etter få minutter. Bilen hans ble funnet på parkeringsplassen på Beachy Head, og ved kanten av klippen fant vi …» Han ble taus og pekte på en gjennomsiktig plastpose som lå midt på kjøkkenbordet, og jeg så at den inneholdt mobilen til pappa og den lysebrune skinnlommeboken hans. Plutselig kom jeg til å tenke på noe onkel Billy alltid spøkte med – at pappa hadde møll i lommene – og et øyeblikk trodde jeg at jeg skulle bryte ut i latter. I stedet begynte jeg å gråte, og jeg sluttet ikke før tre dager senere.

Høyrearmen min har sovnet under Ella. Jeg trekker den ut, rister på fingrene og kjenner en kribling da blodet vender tilbake til tuppene. Plutselig blir jeg rastløs, og jeg benytter mine nye mammaferdigheter og sniker meg fri fra den sovende kroppen, like stille som en marinejeger. Jeg bygger opp med puter rundt henne på sofaen, og så reiser jeg meg og strekker på kroppen, som er stiv etter all sittingen.

Faren min slet aldri med depresjon eller angst.

«Ville han ha fortalt deg om det hvis han gjorde det?» sa Laura. Vi var på kjøkkenet – Laura, mamma og jeg. Politiet, naboene og alle de andre hadde gått, og vi satt igjen med en nummen følelse og drakk vin, som ga oss sur smak i munnen. Laura hadde et godt poeng, selv om jeg ikke ville innrømme det. Pappa kom fra en lang rekke menn som hadde trodd man var «soper» hvis man snakket om «følelser».

Uansett hva som var årsaken til selvmordet, hadde det kommet brått på oss og styrtet oss ned i sorgen.

Mark – og terapeuten jeg erstattet ham med – oppfordret meg til å jobbe med raseriet jeg følte etter at pappa døde. Jeg grep fatt i fire ord som rettsmedisineren hadde brukt.

Ikke åndsfrisk i øyeblikket.

Det hjalp meg med å skille mannen fra handlingen – og med å forstå at pappa ikke begikk selvmord for å såre de etterlatte. I stedet tydet den siste tekstmeldingen på at han virkelig trodde at vi ville bli lykkeligere uten ham. Ingenting kunne vært fjernere fra sannheten.

Det som skjedde etter at pappa døde, var vanskeligere å takle enn selve selvmordet. Jeg prøvde å forstå hvorfor moren min – som selv hadde sett den sorgen og smerten som selvmord forårsaker, og hadde sett meg gråte for den elskede faren min – valgte å utsette meg for det samme en gang til, med vitende og vilje.

Blodet summer i ørene, som en veps fanget i et glass. Jeg går ut på kjøkkenet, heller i meg et glass vann, presser hendene mot granittbenken og bøyer meg over vasken. Jeg hører at mamma synger mens hun vasker opp – at hun kjefter på pappa og spør om han kan rydde opp etter seg en sjelden gang iblant. Ser for meg skyer av mel mens jeg lager klossete kaker i mammas leirbolle. Hendene hennes rundt mine mens hun lærer meg å forme kjeks og bake butterdeig. Og da jeg flyttet hjem igjen senere, byttet vi på å stå lent mot Aga-komfyren mens den andre lagde middag. Pappa satt på arbeidsværelset, eller så på TV i stuen. Vi kvinnene sto på kjøkkenet – fordi vi ville, ikke fordi vi måtte. Og vi småpratet mens vi lagde mat.

Det er i dette rommet jeg føler at jeg er nærmest mamma. Og det er her det gjør mest vondt.

I dag er det et år siden.

Sørgende enke kaster seg i døden, sto det i avisen. The Guardian trykket følgende overskrift, med utilsiktet ironi: Prest ber om at media skal slutte å skrive om populært selvmordssted.

«Du visste det,» hvisker jeg, og selv om jeg vet at sinnsfriske mennesker neppe sier slike ting høyt, klarer jeg ikke å holde det inne et eneste sekund lenger. «Du visste hvor smertefullt det var, og gjorde det likevel.»

Jeg burde ha hørt på Mark og planlagt noe for dagen. En distraksjon. Jeg kunne ha ringt Laura. Spist lunsj. Gått på shopping. Hva som helst, så lenge jeg slapp å henge med hodet hjemme, gnure på de samme gamle tingene og tenke på årsdagen for mammas dødsfall. Det er ingen logisk grunn til at denne dagen skal være vanskeligere enn noen andre. Moren min er ikke mer død i dag enn hun var i går – ikke mer død enn hun kommer til å være i morgen.

Og likevel …

Jeg trekker pusten dypt og prøver å riste det av meg. Jeg setter glasset i vasken og uffer meg høyt over meg selv, som om det hjelper å høre selvbebreidelsen. Jeg skal ta med Ella til parken. Vi kan ta omveien for å slå i hjel tid, og på vei hjem kan vi handle inn til middag. Før jeg vet ordet av det, er Mark hjemme, og dagen er snart over. Denne plutselige besluttsomheten er et gammelt, men effektivt knep. Jeg får litt mindre vondt i hjertet, og presset bak øynene minker.

Lyv så du tror det selv, pleier Laura å si. Kle deg til den jobben du ønsker, ikke den jobben du faktisk har, er en annen favorittfrase. Hun mener i arbeidslivet (man må lytte veldig nøye for å oppdage at den snobbe aksenten hennes er tillært, ikke medfødt), men prinsippet er likevel gyldig. Hvis man later som alt er i orden, føler man seg straks bedre. Og plutselig er alt greit på ordentlig.

Jeg jobber fremdeles med det siste punktet.

Jeg hører det lille skriket som varsler at Ella er våken, og da jeg er kommet halvveis gjennom gangen, ser jeg at noe stikker gjennom brevsprekken. Det er enten blitt levert personlig, eller så ble det sittende fast da postmannen var her. Jeg så det i hvert fall ikke da jeg plukket opp posten fra dørmatten i morges.

Det er et kort. Jeg fikk enda to i dag tidlig – begge var fra gamle klassekamerater som liker å holde sorgen på en armlengdes avstand – og det er rørende å se at mange merker seg datoer på den måten. På årsdagen for pappas selvmord var det noen som satte igjen en gryterett på trammen med en svært kort beskjed.

Frys ned eller varm opp. Tenker på deg.

Jeg vet fremdeles ikke hvem den var fra. Mange av kondolansekortene som kom da foreldrene mine døde, inneholdt historier om bilene de hadde solgt i årenes løp. Nøkler som var blitt overlevert til skråsikre tenåringer og overnervøse foreldre. Sportsbiler med to seter som var byttet ut med familievennlige stasjonsvogner. Biler som skulle feire at folk fikk lønnsøkning, fylte runde år eller gikk av med pensjon. Foreldrene mine var med i mange forskjellige historier.

Adressen er skrevet ut på et klistremerke, og poststempelet er en uklar blekkflekk øverst i høyre hjørne. Kortet er tykt og eksklusivt – jeg må riste på konvolutten for å få det ut.

Jeg stirrer på bildet.

Forsiden er dekket av sterke farger: Rundt kanten er det en bord av sjokkrosa roser med sammenflettede stilker og glinsende, grønne blader. I midten blir to sjampanjeglass klinket mot hverandre. Ordene er uthevet og dekket med glitter.

Til lykke med dagen!

Jeg farer sammen, som om noen har slått meg. Er dette en slags syk spøk? En tabbe? Er det en eller annen velmenende, men nærsynt slektning som har tatt feil av beskjeden? Jeg åpner kortet.

Meldingen er skrevet på en pc, printet ut på billig papir og limt på innsiden.

Det er ikke en tabbe.

Jeg skjelver på hendene, og ordene blir utydelige for meg. Summingen fra vepsen i øret øker i styrke. Jeg leser det enda en gang.

Selvmord? Tro om igjen.

3

Det var ikke slik jeg hadde lyst til å dø. Det var ikke slik jeg hadde tenkt meg det.

Når jeg forestilte meg mitt eget dødsfall, så jeg for meg et mørkt rom. Soverommet vårt. Jeg hadde puter i ryggen, og et glass vann ble løftet til leppene mine, fordi hendene var for svake til å holde det. Smertene ble døyvet med morfin. De besøkende listet seg inn på rad og rekke for å ta farvel – du var rød i øynene, men stoisk – og jeg lyttet til de vennlige ordene deres.

Etter hvert sov jeg mer enn jeg var våken, og en morgen våknet jeg ikke i det hele tatt.

Jeg spøkte ofte med at jeg gjerne ville bli gjenfødt som hund.

Det viser seg at man ikke har særlig med valgmuligheter.

Man tar det man får, enten det passer eller ikke. En kvinne som ligner en selv. Eldre, styggere. Det er det eller ingenting.

Det føles underlig å være her uten deg.

Tjueseks år var vi sammen. Vi var gift nesten like lenge. I gode og onde dager. Du hadde på deg dress, og jeg hadde en kjole med empireliv for å skjule den fem måneder gamle klumpen. Et nytt liv sammen.

Og nå er jeg alene. Jeg er ensom. Redd. Jeg er ute på dypt vann, i skyggen av et liv jeg en gang levde til fulle.

Ingenting ble som jeg hadde tenkt.

Og nå er jeg her.

Selvmord? Tro om igjen.

Beskjeden er ikke undertegnet. Anna kommer ikke til å skjønne hvem den er fra.

Men jeg vet det. I et helt år har jeg ventet på at dette skulle skje, mens jeg narret meg selv til å tro at stillhet var det samme som trygghet.

Det stemmer ikke.

Jeg kan se for meg den forhåpningsfulle minen til Anna. Nå tror hun at hun skal få svar på spørsmålene som har holdt henne våken om natten. Jeg kjenner datteren vår. Hun kan ikke få seg til å tro at du eller jeg ville hoppe frivillig fra den klippen.

Hun har rett.

Med smertefull klarhet ser jeg hva som kommer til å skje videre. Anna kommer til å oppsøke politiet. Hun kommer til å kreve etterforskning. Hun kommer til å kjempe for sannheten, for hun vet ikke at sannheten bare er et skalkeskjul for enda flere løgner. Og enda større fare.

Selvmord? Tro om igjen.

Man tar ikke skade av det man ikke vet. Jeg må hindre at Anna går til politiet. Jeg må hindre henne i å finne ut sannheten om det som skjedde, før hun kommer til skade.

Jeg trodde jeg var ferdig med det gamle livet mitt den dagen jeg kjørte til Beachy Head, men jeg tok visst feil.

Jeg må sette en stopper for dette.

Jeg må dra ned igjen.

4

ANNA

Jeg ringer Mark og legger igjen en beskjed om kortet, men den er så usammenhengende at jeg må stanse, trekke pusten og forklare alt på nytt.

«Ring meg så snart du hører dette,» sier jeg til slutt.

Selvmord? Tro om igjen.

Budskapet er klart.

Moren min ble myrdet.

Det kribler fremdeles i nakkehårene da jeg snur meg sakte og ser på den brede trappen bak meg og de åpne dørene og høye vinduene på hver side. Det er ingen å se. Selvfølgelig ikke. Men kortet jeg holder, gjør meg urolig, som om noen hadde brutt seg inn i og lagt det rett i hånden min, og det føles ikke lenger som Ella og jeg er alene i huset.

Jeg stikker kortet tilbake i konvolutten. Jeg må komme meg vekk herfra.

«Rita!»

Jeg hører tassende lyder fra kjøkkenet, og klør som skraper på gulvflisene. Rita er resultatet av en omplasseringskampanje, og er en blanding av kypriotisk puddel og masse annet. Hun har rødbrun pels som henger over øynene og fra munnvikene, og når vi stusser henne om sommeren, får hun flekker som er hvite som snø. Hun slikker hånden min entusiastisk.

«Vi går en tur.»

Hun er aldri vond å be, og fyker bort til inngangsdøren, hvor hun legger hodet på skakke og stirrer utålmodig på meg. Barnevognen står under trappen i gangen, og jeg legger det anonyme kortet i kurven under overdelen og dekker det til med et teppe, som om det virkelig forsvinner når jeg ikke kan se det. Jeg løfter Ella akkurat idet tilfredsheten hennes tar slutt og hun begynner å bli grinete.

Selvmord? Tro om igjen.

Jeg visste det. Jeg har alltid visst det. Jeg skulle ønske jeg hadde en tiendedel av styrken hennes – jeg misunnet alltid selvsikkerheten hennes. Hun ga aldri opp. Hun ville ikke ha gitt opp livet.

«Skal vi gå ut og få oss litt frisk luft?»

Ella famler etter brystene igjen, men vi har ikke tid. Jeg har ikke lyst til å være i dette huset et øyeblikk lenger. Jeg finner frem stellevesken, sjekker at alt er på plass – bleier, lommetørklær, gulpekluter – og slenger lommeboken og nøklene oppi. Det er som regel nå Ella finner på å bæsje i bleien, eller kaste opp all melken så jeg må skifte på henne. Jeg snuser forsiktig på rumpa hennes og tenker at det går bra.

«Fint, da stikker vi!»

Utenfor inngangsdøren er det en steintrapp med tre trinn ned til det gruslagte området mellom huset og fortauet. Hvert trinn har en liten fordypning midt på, hvor utallige føtter har gått gjennom årenes løp. Da jeg var liten, pleide jeg å hoppe fra det nederste trinnet, og da jeg ble eldre og mer selvsikker – mens mamma stadig advarte «vær forsiktig!» – kunne jeg hoppe fra det øverste trinnet og lande støtt på beina i oppkjørselen, mens jeg strakte ut armene og tok imot den innbilte applausen.

Jeg tar Ella i armen og skyver vognen ned trinnene, før jeg legger henne på plass og stapper pleddene godt rundt henne. Den plutselige kuldeperioden er tydeligvis ikke over, og frosten glitrer på fortauene. Grusen lager en dempet knaselyd når de fastfrosne småsteinene brytes fra hverandre under skoene mine.

«Anna!»

Naboen vår, Robert Drake, står på den andre siden av det svarte gjerdet som skiller husene våre. Eiendommene er identiske: treetasjes hus i georgiansk stil, med lange bakhager og smale gangstier som går fra baksiden til forsiden mellom husene. Foreldrene mine flyttet til Eastbourne i 1992, da jeg dukket uventet opp og avbrøt livet deres i London, og de giftet seg. Min avdøde bestefar betalte for huset – som ligger to gater bortenfor huset hvor pappa vokste opp – med kontanter («det er de eneste pengene folk bryr seg om, Annie») og ga sikkert mye mindre enn Robert måtte gi for naboeiendommen, da han kjøpte den femten år senere.

«Jeg har tenkt på deg,» sier Robert. «Det er i dag, er det ikke?» Han smiler medfølende og legger hodet på skakke. Denne bevegelsen minner meg om Rita, men øynene til Rita er varme og tillitsfulle, og øynene hans er …

«Moren din,» legger han til, i tilfelle jeg ikke skjønner hva han snakker om. Stemmen hans er en tanke utålmodig, som om jeg burde være mer takknemlig for medfølelsen hans.

Robert er kirurg, og selv om han aldri har vært annet enn vennlig mot oss, har han et intenst, nesten klinisk blikk som får meg til å føle at jeg ligger på operasjonsbordet. Han bor alene, og han snakker om nevøene og niesene sine, som av og til er på besøk, med en likegyldighet som er typisk for menn som ikke har barn, og aldri har ønsket seg det.

Jeg vikler båndet til Rita rundt håndtaket på barnevognen. «Ja. Det er i dag. Så snilt av deg å huske det.»

«Årsdager er alltid vanskelige.»

Jeg orker ikke flere plattheter. «Jeg skal bare trille en tur med Ella.»

Robert virker takknemlig for at jeg skifter tema. Han titter gjennom sprinklene i gjerdet. «Så stor hun er blitt.» Det er så mange pledd rundt henne at han umulig kan se det, men jeg nikker og forteller ham hvilken persentil hun er på, noe som sikkert er mer enn han ønsker å vite.

«Utmerket! Kjempebra. Vel, jeg skal ikke oppholde dere.»

Oppkjørselen er like bred som huset, men det er ikke plass til annet enn biler der. Fløyene på jernporten er skjøvet tett inntil gjerdet, og har aldri vært lukket så lenge jeg har bodd her. Jeg sier «ha det» og triller vognen gjennom åpningen og ut på fortauet. På den andre siden av gaten ligger det en park, et område for voksne, med intrikat beplantning og skilt som sier at det er forbudt å gå på gresset. Foreldrene mine byttet på å gå tur med Rita der, sent på kvelden, og hun haler i båndet nå, men jeg trekker henne med meg og går i retning av byen. Ved enden av husrekken tar jeg til høyre. Jeg kikker tilbake mot huset vårt, som heter Oak View, og legger merke til at Robert fremdeles står i oppkjørselen. Han ser vekk og går inn i huset igjen.

Vi går langs Chestnut Avenue, hvor flere lignende hus ligger bak glinsende gjerder og laurbærbusker som er pyntet med funklende hvite lys. Et par av husene i gaten er blitt omgjort til leiligheter, men de fleste er intakte, og de store inngangsdørene er frie for ringeklokker og postkasser. Juletrær er synlige i flere karnappvinduer, og jeg får et par korte glimt av livene som leves i de store værelsene. I det første vinduet ligger en gutt henslengt på sofaen, i det andre løper små barn rundt i rommet i strålende festhumør. I nummer seks sitter et eldre ektepar og leser hver sin avis.

Døren til nummer åtte er åpen. En kvinne – jeg gjetter at hun er sent i førtiårene – står i en gråmalt gang, med den ene hånden på dørhåndtaket. Jeg nikker til henne, men selv om hun løfter hånden for å hilse tilbake, er det leende smilet hennes rettet mot mannen og barna, som krangler vennskapelig mens de prøver å bære et juletre fra bilen til huset.

«Forsiktig, du kommer til å miste det!»

«Litt til venstre. Pass på døren!»

En lattersalve fra tenåringsjenta – et skjevt smil fra den klønete broren.

«Dere må løfte det over gelenderet.»

Pappa dirigerer og blander seg inn, men er tydelig stolt av barna sine.

Plutselig gjør det så vondt at jeg ikke får puste. Jeg kniper øynene igjen. Jeg savner foreldrene mine så fryktelig, til forskjellige tider og på måter jeg ikke hadde forventet. For to juler siden ville det ha vært pappa og jeg som bar treet, mens mamma sto der i døren og lot som hun kjeftet på oss. Vi ville hatt masse Cadbury Roses-sjokolade, altfor mye sprit og nok mat til å mette de fem tusen. Laura ville ha kommet med en haug med presanger hvis hun nettopp hadde fått seg en ny jobb, eller beklagelser og løfter om fremtidige gaver hvis hun var arbeidsledig. Pappa og onkel Billy pleide å krangle om uvesentligheter og kastet mynt for å avgjøre tvisten, og mamma ble gjerne sentimental og satte på «Driving Home for Christmas» på anlegget.

Mark ville ha sagt at jeg så på fortiden gjennom rosenrøde briller, men jeg er sikkert ikke den eneste som bare ønsker å huske de hyggelige stundene. Og brillene er kanskje rosenrøde, men livet mitt ble endret for alltid da mamma og pappa døde.

Selvmord? Tro om igjen.

Det var ikke selvmord. Det var drap.

Noen har stjålet livet mitt. Noen har drept moren min. Og hvis de drepte henne, betyr det at pappa heller ikke tok livet sitt. Begge foreldrene mine ble myrdet.

Jeg griper hardere rundt håndtaket på vognen, og blir plutselig overveldet av skyldfølelse for alle månedene jeg har brukt på å rase mot foreldrene mine og den enkle utveien deres – for at de tenkte mer på seg selv enn dem de forlot. Kanskje det var galt av meg å klandre dem. Kanskje de ikke valgte å forlate meg.

Johnson-familiens bilforretning ligger på hjørnet av Victoria Road og Main Street, som et lysende fyrtårn i utkanten av byen, der butikkene og frisørsalongene blir avløst av leiegårder og eneboliger. De fargerike flaggene fra barndommen min er borte for lengst, og gud vet hva bestefar ville ha sagt om iPadene som selgerne bærer under armen, eller de enorme flatskjermene som viser ukens spesialtilbud.

Jeg krysser gårdsplassen og navigerer vognen mellom en elegant Mercedes og en brukt Volvo. Glassdørene glir lydløst opp da vi nærmer oss, og den varme luften lokker oss inn. Julemusikk strømmer fra de dyre høyttalerne, og bak skranken, hvor mamma satt tidligere, er det nå en vakker jente med karamellfarget hud og matchende hårstriper, mens hun dunker de kunstige neglene sine mot tastaturet. Hun smiler til meg, og det glimter i en liten diamant på en av fortennene hennes. Stilen hennes kunne ikke ha vært mer forskjellig fra mammas. Det er kanskje derfor onkel Billy ansatte henne – det kan ikke være lett å gå på jobben hver eneste dag. Alltid det samme, bare litt annerledes. Akkurat som huset mitt. Som livet mitt.

«Annie!»

Det har alltid vært Annie. Aldri Anna.

Onkel Billy er broren til pappa, og er selve innbegrepet av «evig ungkar». Han har en håndfull kvinnelige venner, som nøyer seg med en fredagsmiddag og en heisatur til London nå og da, og han har fast pokerkveld med kompisene den første onsdagen i måneden.

Det hender jeg foreslår at vi skal ta en drink med Bev eller Diane eller Shirley, men Billy svarer alltid det samme.

«Jeg tror ikke det, kjære Annie.»

Det blir aldri noe mer av stevnemøtene hans. Middag er alltid bare middag – en drink er bare en drink. Og selv om han tar inn på de fineste hotellene i London og overøser sine utvalgte følgesvenner med gaver, går det alltid flere måneder før han ser dem igjen.

«Hvorfor holder du dem på avstand?» spurte jeg en gang, etter at vi hadde drukket altfor mange «Johnsons gin og tonic», som vi kaller det i familien.

Billy blunket til meg, men stemmen var alvorlig. «Så ingen skal bli såret.»

Jeg omfavner ham og puster inn den velkjente duften av etterbarberingsvann, tobakk og noe ubestemmelig som får meg til å presse ansiktet mot genseren hans. Han lukter som bestefar. Som pappa. Som alle mennene i Johnson-familien. Nå er bare onkel Billy igjen.

Jeg trekker meg tilbake og bestemmer meg for å si det med en gang. «Mamma og pappa begikk ikke selvmord.»

Onkel Billy setter opp en resignert mine. Vi har snakket om dette før.

«Å Annie …»

Men denne gangen er det annerledes.

«De ble drept.»

Han ser på meg uten å si noe – gransker ansiktet mitt med engstelige øyne – og så geleider han meg inn på kontoret, vekk fra kundene, og plasserer meg i en av de dyre skinnstolene som har stått her i all evighet.

Kjøper man billig, må man kjøpe flere ganger, sa pappa alltid.

Rita legger seg ned på gulvet. Jeg ser på beina mine og husker hvordan de en gang i tiden dinglet fra kanten av setet, før de gradvis vokste ned til gulvet.

Jeg hadde arbeidsuke her.

Jeg var femten år gammel og ble oppfordret til å bli med i familiebedriften, men det ble snart tydelig at jeg ikke ville ha klart å selge vann i Sahara. Pappa var et naturtalent. Hva er det man sier? En som kan selge is til eskimoer. Jeg pleide å se på mens han vurderte kundene – kandidatene, som han kalte dem. Han bemerket bilen de kjørte, klærne de gikk i, og så valgte han en passende tilnærmingsmåte, som om han hadde en meny å velge fra. Han var alltid seg selv – alltid Tom Johnson – men aksenten hans kunne bevege seg et par hakk opp eller ned på finhetsskalaen, eller så erklærte han at han var stor fan av Watford FC, The Cure, brune labradorer … Man kunne se nøyaktig når koblingen oppsto – selve sekundet da kundene bestemte seg for at de var på bølgelengde med pappa, og at Tom Johnson var en fyr man kunne stole på.

Jeg fikk det ikke til. Jeg prøvde å herme etter pappa, og prøvde å jobbe sammen med mamma bak skranken og smile slik hun smilte til kundene, og spørre om barna deres, men jeg skjønte selv at det virket påtatt.

«Jeg tror ikke vår kjære Annie egner seg som selger,» sa Billy – og ikke for å være slem – da arbeidsuken var over. Ingen var uenige.

Pussig nok endte jeg opp med å bli selger. Det er det veldedighetsarbeid går ut på, i bunn og grunn. Jeg selger månedlige donasjoner, fadderbarn, legater og testamentariske gaver. Jeg selger dårlig samvittighet til dem som gjerne vil hjelpe. Jeg har jobbet for Redd Barna siden jeg sluttet på universitetet, og det har aldri føltes påtatt. Det viste seg at jeg rett og slett ikke var lidenskapelig opptatt av bilsalg.

Billy har på seg en mørkeblå, nålstripet dress, og med de røde sokkene og bukseselene ser det ut som han jobber på Wall Street, noe jeg vet er tilsiktet. Ingenting Billy gjør, er tilfeldig. Slik pynt hadde virket jålete på andre, men Billy kler det – selv om bukseselene er litt stramme over magen – og han har et snev av ironi som gjør at han virker tiltalende, ikke prangende. Han er bare to år yngre enn pappa, men hårfestet ser ikke ut til å vike, og hvis han har grå hår ved tinningene, er de retusjert bort. Billy er like nøye med sitt eget utseende som med utstillingslokalet.

«Hva skal dette bety, Annie?» Han snakker vennlig, slik han alltid gjorde når jeg falt og slo meg, eller havnet i krangel på lekeplassen. «Har du hatt en vanskelig dag? Jeg har vært litt ute av meg selv. Gleder meg til den er over, for å være ærlig. Årsdager, altså. Mange minner.» Bak bryskheten hans er det en sårbarhet som får meg til å sverge for meg selv på at jeg skal tilbringe mer tid sammen med ham. Før stakk jeg innom butikken hele tiden, men etter at mamma og pappa døde, har jeg bare kommet med unnskyldninger, også for meg selv. Jeg er for travel, Ella er for liten, været er for dårlig … Sannheten er at det gjør vondt å være her.

«Vil du spise middag hos oss i morgen?»

Billy nøler.

«Vær så snill.»

«Greit. Det blir hyggelig.»

Glasset mellom utstillingslokalet og kontoret til Billy er et enveisspeil, og på den andre siden ser jeg at en av selgerne tar en kunde i hånden. Han kaster et blikk i retning av kontoret og håper at den store sjefen får det med seg. Billy nikker anerkjennende, som om han legger seg salget på minne til neste evaluering. Jeg betrakter ham, for å se om han vil røpe noe, og jeg prøver å lese tankene hans.

Forretningene har gått tregt. Pappa var drivkraften i bedriften, og onkel Billy ble knust da han døde. Og da mamma også døde, trodde jeg en stund at han skulle bryte fullstendig sammen.

Jeg hadde nettopp funnet ut at jeg var gravid med Ella, og jeg dro til butikken for å hilse på onkel Billy, men der hersket det fullt kaos. Kontoret var tomt, og de lave bordene i venteområdet var fulle av pappkrus. Kundene gikk alene mellom bilene på plassen utenfor. Kevin – en nokså ny selger med masse rødt hår på hodet – satt oppå resepsjonsskranken og flørtet med resepsjonisten, en vikar fra et byrå som hadde begynt uken etter jul.

«Men hvor er han?»

Kevin trakk på skuldrene. «Han kom ikke på jobben i dag.»

«Og du tenker ikke at du burde ringe ham?»

Da jeg kjørte hjem til Billy, prøvde jeg å ignorere panikken som spredte seg i brystet. Han hadde bare tatt seg en fridag. Han var ikke savnet. Han ville ikke gjøre det mot meg.

Jeg ringte på dørklokken. Jeg hamret på døren. Og da jeg rotet i vesken for å finne mobilen, samtidig som jeg forberedte meg på å si de ordene jeg hadde lært under høringen om foreldrene mine – bekymring for liv og sikkerhet – åpnet Billy døren.

Det hvite i øynene var dekket av tynne, røde striper. Skjorten var åpen, og dressjakken var så krøllete at jeg skjønte at han hadde sovet i den. En dunst av alkohol slo mot meg, og jeg håpet at det var fra kvelden før, og ikke fra i dag tidlig.

«Hvem har styringen i butikken, onkel Billy?»

Han stirret forbi meg og ut på gaten, hvor et eldre ektepar gikk langsomt bortover fortauet og dro en trillebag etter seg.

«Jeg klarer det ikke. Jeg kan ikke være der.»

Jeg kjente en bølge av sinne. Trodde han at jeg ønsket å gi opp? Trodde han at han var den eneste som hadde det vanskelig?

Inne i huset var det fryktelig rotete. Glassbordet i stuen var dekket av et tynt fettlag. Kjøkkenbenken var full av skitne tallerkener, og det var ingenting i kjøleskapet, foruten en halvtom flaske hvitvin. Det var ikke uvanlig at han ikke hadde ordentlige matvarer i huset – onkel Billy mente at hyppige restaurantbesøk var en av fordelene med å være singel – men han hadde ikke noe melk, ikke noe brød. Ingenting.

Jeg skjulte forferdelsen min, og la tallerkenene i vasken, tørket av kjøkkenbenken og plukket opp posten fra gulvet i gangen.

Han sendte meg et trøtt smil. «Du er en snill jente, Annie.»

«Klesvasken får du ta selv – jeg nekter å vaske underbuksene dine.» Raseriet hadde dempet seg. Jeg kunne ikke klandre Billy. Jeg kunne ikke klandre noen.

«Jeg er lei meg.»

«Jeg vet det.» Jeg ga ham en klem. «Men du må komme deg tilbake på jobben, Billy. De ansatte er bare unger.»

«Jeg vet ikke om det er noen vits i det. Vi hadde seks kunder i går, og alle var dekksparkere.»

«Dekksparkere er bare kjøpere som ennå ikke vet at de er kjøpere.» Jeg fikk en klump i halsen da jeg gjentok pappas favorittordtak. Billy klemte armen min.

«Han var veldig stolt av deg.»

«Han var stolt av deg også. Han var stolt av det dere to hadde fått til med butikken.» Jeg tidde et øyeblikk. «Du må ikke skuffe ham.»

Billy var tilbake på jobben før lunsj, og han ga Kevin et spark i ræva og utlovet en flaske sjampanje til den første selgeren som gjorde et salg. Jeg visst at han ville trenge mer enn sjampis for å få Johnson’s Cars på rett kjøl, men Billy var i det miste tilbake ved roret.

Det var pappa som fikk satt inn enveisspeilet, et par uker etter at bestefar gikk av med pensjon, og Billy og pappa flyttet inn på kontoret, med hvert sitt skrivebord i hver sin ende av rommet.

«Så de ikke skal sluntre unna.»

«Så de ikke skal se at dere tar førti lurer i løpet av dagen, tenker jeg.» Mamma gjennomskuet Johnson-guttene. Det hadde hun alltid gjort.

Billy snur seg mot meg. «Jeg ville tro at han mannen din skulle ta seg fri i dag.»

«Han heter Mark, ikke han mannen. Jeg skulle ønske du kunne gi ham en sjanse.»

«Jeg skal det. Så snart han gjør deg til en ærbar kvinne.»

«Vi lever ikke på femtitallet, Billy.»

«Tenk at han lot deg være alene i dag.»

«Han tilbød seg å bli hjemme. Jeg sa at jeg klarte meg.»

«Åpenbart.»

«Jeg gjorde det. Inntil jeg fikk dette.» Jeg roter under vognen til Ella, finner kortet og gir det til ham. Jeg betrakter ham mens han ser på gratulasjonen og den beskjeden som er printet ut og limt på innsiden. Han er stille en lang stund, og så legger han kortet tilbake i konvolutten. Kjeven hans strammer seg.

«Syke jævler.» Før jeg rekker å stoppe ham, river han kortet i to biter, og så i enda to.

«Hva er det du gjør?» Jeg farer opp fra stolen og griper det opprevne kortet. «Vi trenger det. Vi må gi det til politiet.»

«Politiet?»

«Tro om igjen. Det er en beskjed. De antyder at mamma ble dyttet. Kanskje pappa også.»

«Annie, kjære deg, vi har snakket om dette hundrevis av ganger. Du tror vel ikke oppriktig at foreldrene dine ble myrdet?»

«Jo.» Underleppen min skjelver, og jeg biter den fast til jeg har gjenvunnet fatningen. «Jo, det gjør jeg. Jeg har alltid tenkt at det er noe som ikke stemmer. Og jeg har aldri trodd at noen av dem var i stand til å begå selvmord, i hvert fall ikke mamma, som visste hvordan vi ble berørt av pappas dødsfall. Og nå –»

«Det er bare noen som vil lage bråk, Annie! En eller annen selvgod skittstøvel som synes det er morsomt å lese dødsannonser og plage sørgende familier. Akkurat som de drittsekkene som skaffer seg oversikt over begravelser og bryter seg inn når folk er borte. De har sikkert sendt masse slike kort samtidig.» Jeg vet at det er kortets avsender som har vekket vreden hans, men det føles likevel som han er sint på meg. Jeg reiser meg.

«I så fall har vi en god grunn til å gå til politiet. Så kan de finne ut hvem som har sendt det.» Jeg blir defensiv. Hvis ikke brister jeg i gråt.

«Vi har ikke hatt for vane å løpe til politiet i denne familien. Vi er vant til å løse problemene våre på egen hånd.»

«Problemene våre?» Jeg skjønner ikke hvorfor Billy setter seg på bakbeina. Skjønner han ikke at dette endrer alt? «Dette er ikke et problem, Billy. Dette er ikke en krangel som kan gjøres opp bak en pub. Det kan dreie seg om drap. Og jeg bryr meg om hva som skjedde med moren min, selv om du ikke gjør det.» Jeg biter meg i tungen, men det er for sent. Billy snur seg vekk, men ikke før jeg har sett den såre minen hans. Et øyeblikk stirrer jeg hjelpeløst på bakhodet hans og prøver å si unnskyld, men ordene kommer ikke ut.

Jeg triller Ella ut av kontoret og lar døren stå på vidt gap. Hvis Billy ikke vil hjelpe meg, går jeg til politiet alene.

Noen har drept moren min, og jeg skal finne ut hvem det er.