Robert Harris

Konklave

Oversatt av Monica Carlsen

Robert Harris

Konklave

Oversatt av Monica Carlsen

Robert Harris på norsk:

Fedreland (1992)

Enigma (1996)

Engelen i Arkhangelsk (1999)

Pompeii (2004)

Imperium (2007)

Skyggen (2007)

Lustrum (2010)

Fryktindeksen (2012)

Diktator (2017)

FORFATTERENS KOMMENTAR

Selv om jeg har brukt virkelige titler i denne romanen (erkebiskopen av Milano, kardinalkollegiets dekanus osv.) for å gi historien troverdighet, har jeg brukt dem i den forstand man gjør når man skriver om oppdiktede presidenter i USA eller statsministere i Storbritannia. Romanfigurene jeg har skapt, er ikke ment å ligne sine nåtidige embetsbrødre: Hvis jeg har feilet, og hvis det finnes tilfeldige likheter, beklager jeg. Ei heller er den avdøde paven jeg skriver om i Konklave, ment å være et portrett av den nåværende paven.

Til Charlie

«Jeg fant det klokest ikke å spise sammen med kardinalene. Jeg spiste på rommet mitt. Ved den ellevte hemmelige avstemningen ble jeg valgt til pave. Å Jesus, også jeg kan si det Pius II sa da han ble valgt: ’Ha barmhjertighet med meg, Herre, i pakt med din store nåde.’ Man kan si det er lik en drøm, men ikke desto mindre vil det til min død være mitt livs mest alvorsfulle virkelighet. Så jeg er rede, Herre: ’til å leve og dø med deg’. Tre hundre tusen mennesker var møtt fram for å hilse meg da jeg steg ut på Peterskirkens balkong. Lyskasterne blendet meg så jeg ikke så annet enn en formløs, duvende masse.»

PAVE JOHANNES XXIII, DAGBOKNOTAT, 28. OKTOBER 1958

«Jeg var ensom før, men nå er min ensomhet blitt overveldende og total. Derav svimmelheten, som vertigo. Lik en statue på en sokkel – det er slik jeg lever nå.»

PAVE PAUL VI

1

Sede vacante

Like før klokken to om natten forlot kardinal Lomeli leiligheten sin i Det hellige officium, bygningen som huset Kongregasjonen for troslæren, og hastet gjennom Vatikanets mørke søyleganger til pavens soverom.

Han ba: O Herre, for ham gjenstår det fremdeles så mye arbeid, hvorimot alle mine gagnlige gjøremål i din tjeneste er fullført. Han er elsket, mens jeg er glemt. Spar ham, Herre. Spar ham. Ta heller meg.

Han strevde seg oppover den brolagte bakken mot Piazza Santa Marta. Været i Roma var mildt og disig, men han kunne allerede nå ane det første svake, kjølige draget av høst i luften. Det falt et lett regn. Prefekten for det pavelige hushold hadde lydt så panikkslagen i telefonen at Lomeli ventet å bli møtt med kaos. Men piazzaen lå der stille og forlatt, med unntak av en enslig ambulanse som sto parkert på diskré avstand og avtegnet seg i silhuett mot Peterskirkens flombelyste sørfløy. Lyset i kupeen var tent, og vindusviskerne sveipet fram og tilbake, nær nok til at han kunne skimte ansiktene til både føreren og assistenten hans. Føreren snakket i mobilen, og Lomeli tenkte sjokkert: De er ikke her for å hente en syk mann til sykehuset, de er her for å fjerne et lik.

Ved speilglassdøren inn til Domus Sanctae Marthae gjorde sveitsergardisten honnør, idet han løftet en behansket hvit hånd til hjelmen med en kam av røde fjær. «Eminense.»

Lomeli gjorde et kast med hodet i retning bilen og sa: «Vennligst sørg for at han ikke ringer mediene.»

Det hersket en streng og nøktern atmosfære i gjestehuset, som på en privatklinikk. I inngangspartiet, holdt i hvit marmor, sto ti–tolv forvirrede prester, hvorav tre i slåbrok, som om brannalarmen skulle ha gått og de var usikre på hvordan de skulle forholde seg. Lomeli ble stående og nøle i døråpningen, merket at han holdt noe i venstrehånden, og så at han knuget den røde zucchettoen i et fast grep. Han kunne ikke huske at han hadde tatt den med seg. Han glattet den ut og satte den på hodet. Håret var fuktig. En afrikansk biskop prøvde å avskjære ham da han satte kursen mot heisen, men Lomeli bare nikket til ham og gikk videre.

Han måtte vente en evighet før den kom. Hadde han ikke vært så andpusten, ville han tatt trappen. Han følte de andres blikk i nakken. Han burde si noe. Heisen kom. Dørene gled opp. Han snudde seg og løftet hånden for å velsigne dem.

«Be,» sa han.

Han trykket på knappen til tredje etasje, dørene gled igjen, og heisen beveget seg oppover.

Hvis det er din vilje å kalle ham til ditt åsyn og la meg bli igjen, gi meg da styrke til å være en klippe for andre.

I speilet under det gule lyset var det gustne ansiktet grått og skjoldet. Han håpet inderlig på et tegn, på noe som kunne gi ham krefter. Heisen stanset med et brått rykk, men det var som om magen fortsatt steg til værs, og han måtte støtte seg til rekkverket. Han mintes at han hadde tatt denne heisen med Den hellige far tidlig i dennes pavegjerning, da to eldre monsignorer steg inn. De falt øyeblikkelig på kne, lamslått over å befinne seg ansikt til ansikt med Jesu stedfortreder på jorden, hvorpå paven lo og sa: «Så, så, opp med dere, jeg er bare en gammel synder, akkurat som dere …»

Kardinalen skjøt haken fram. Den offentlige fasaden. Dørene gled opp. En tykk vegg av mørke dresser gikk til side for å la ham passere. Han hørte en agent hviske mot ermet: «Dekanen er her.»

Skrått over gangen for pavens værelser sto tre gråtende vincentinner, nonner fra De barmhjertige søstre, og holdt hverandre i hånden. Erkebiskop Woźniak, prefekt for det pavelige hushold, kom ham i møte. De grå øynene var hovne og tårevåte bak glassene i de stålinnfattede brillene. Han løftet hånden og sa hjelpeløst: «Eminense …»

Lomeli la hendene om erkebiskopens kinn og klemte lett. Han kunne kjenne den yngre mannens skjeggstubb. «Janusz, din tilstedeværelse gjorde ham så lykkelig.»

En annen livvakt, eller muligens en begravelsesagent – de to yrkesgruppene kledde seg så likt – åpnet døren inn til leiligheten.

Den lille stuen og det enda mindre soverommet innenfor var fylt med folk. Lomeli skrev senere en navneliste over dem som var til stede, og kom til at det måtte være nærmere femten personer foruten sikkerhetsvaktene – to leger, to privatsekretærer, seremonimesteren for pavens liturgiske feiringer, hvis navn var erkebiskop Mandorff, minst fire prester fra Det apostoliske kammer, Woźniak samt naturligvis de fire fremste kardinalene i den katolske kirke: kardinalstatssekretær Aldo Bellini, Den hellige stols camerlengo – eller kammerherre – Joseph Tremblay, den apostoliske storpønitentiaren Joshua Adeyemi, og han selv, kardinalkollegiets dekanus. I sin forfengelighet hadde han trodd han var den første som ble tilkalt, mens det viste seg at han faktisk var den siste.

Han fulgte etter Woźniak inn på soverommet. Det var første gang han var der. Ved tidligere anledninger hadde den store dobbeltdøren alltid vært lukket. Pavesengen i renessansestil med krusifikset over vendte mot stuen. Den var kvadratisk, av massiv, polert eik og altfor stor for rommet, slik at den opptok så å si all plassen. På den annen side var sengen det eneste som tilførte rommet et skjær av ekstravaganse. Bellini og Tremblay knelte med bøyde nakker. Lomeli måtte skritte over leggene deres for å komme rundt til hodeenden og putene pavens hode hvilte mot. Kroppen var skjult under det hvite sengeteppet, og hendene lå foldet over det enkle jernkorset han bar om halsen.

Det var uvant å se Den hellige far uten briller. Nå lå de sammenfoldet på nattbordet ved siden av et gammelt reisevekkerur. Innfatningen hadde etterlatt røde merker på begge sider av neseryggen. Lomeli hadde erfart at døde menneskers ansikter ofte var dvaske og måpende. Pavens bar derimot preg av årvåkenhet, nesten morskap, som om han var blitt avbrutt midt i en setning. Da Lomeli bøyde seg for å kysse pavens panne, la han merke til en liten tannkremflekk i den venstre munnviken og kjente lukten av peppermynte samt en svak duft av en blomsterduftende sjampo.

«Hvorfor kalte han deg til seg når du fremdeles hadde så mye ugjort?» hvisket han.

«Subvenite, Sancti Dei …»

Adeyemi begynte å lese liturgien. Lomeli forsto at de hadde ventet på ham. Han gikk langsomt ned på kne på det blanklakkerte parkettgulvet, samlet hendene i bønn, hvilte dem mot sengeteppet og begravde ansiktet i håndflatene.

«… occurrite, Angeli Domini …»

Kom ham til hjelp, dere Guds hellige, og kom ham i møte, dere Guds engler …

Den nigerianske kardinalens dype basstemme ga gjenlyd i det lille rommet.

«Suscipientes animam eius. Offerentes eam in conspectu Altissimi …»

Motta hans sjel, og ofre den for den Allmektiges åsyn …

Ordene summet i Lomelis hode uten at han oppfattet betydningen av dem, noe som skjedde stadig hyppigere. Gud, jeg roper til deg, men du svarer ikke. Han var det siste året blitt rammet av en form for åndelig søvnløshet, en slags forstyrrende støy, som berøvet ham den kontakten med Den Hellige Ånd som tidligere hadde falt ham så naturlig. Og som med søvnen – jo sterkere ønske man har om å fordype seg i meningsfull bønn, desto mer unnvikende blir den. Han hadde vedgått sin misere for paven under deres siste møte – hadde bedt om tillatelse til å forlate Roma, bli befridd for pliktene som dekanus, og slutte seg til en religiøs orden. Han var syttifire, det var på tide å pensjonere seg. Men Den hellige far hadde vært overraskende streng. «Noen er utsett til å være hyrder, andre må ha oppsynet med gården. Du har ikke en pastoral rolle. Du er ingen hyrde. Du er en forvalter. Tror du det er enkelt for meg? Jeg trenger deg her. Det er ingenting du skal bekymre deg for. Gud vil vende tilbake til deg. Det gjør han alltid.»

Lomeli ble såret – en forvalter, er det slik han ser på meg? – og tonen hadde vært kjølig da de skiltes. Det var siste gang han traff ham.

«… Requiem aeternam dona ei, Domine: et lux perpetua luceat ei …»

Herre, gi ham den evige hvile, og la det evige lys skinne for ham …

De fire kardinalene som knelte ved dødsleiet, reiste seg ikke da liturgien var lest, men fordypet seg i stille bønn. Etter et par minutter vred Lomeli en anelse på hodet og gløttet på øynene. Ute i stuen knelte alle med bøyde hoder. Han presset ansiktet mot hendene igjen.

Det gjorde ham bedrøvet å tenke på at deres langvarige bekjentskap hadde endt på den måten. Han prøvde å huske når det hadde skjedd. Var det to uker siden? Nei, en måned – 17. september, for å være nøyaktig, etter messen under feiringen av Frans av Assisis stigmata – han hadde aldri før gått så lenge uten en privat audiens etter at paven ble valgt. Kunne Den hellige far allerede da ha fornemmet at han var døden nær, og at hans kall ikke ville bli avsluttet; kunne det være grunnen til den for ham ukarakteristiske forbitrelsen?

Det var helt stille i rommet. Han lurte på hvem som ville avbryte bønnestunden. Han gjettet på Tremblay. Franskkanadieren var en typisk nordamerikaner og hadde alltid dårlig tid. Og ganske riktig, det gikk ikke mange sekundene før Tremblay sukket – et langt, teatralsk, nesten ekstatisk gisp. «Han er hos Gud,» sa han og strakte ut armene. Lomeli trodde han hadde tenkt å lyse en velsignelse, men geberden var et signal til to av assistentene hans fra Det apostoliske kammer, som kom inn på soverommet og hjalp ham opp. En av dem bar et sølvskrin i hendene.

«Erkebiskop Woźniak,» sa Tremblay mens de andre var i ferd med å reise seg, «er du snill og henter Den hellige fars ring til meg?»

Da Lomeli rettet seg opp, knirket det i knærne etter flere årtier med kontinuerlig knefall. Han presset seg mot veggen for å la prefekten for det pavelige hushold åle seg forbi. Det var ingen enkel sak å få ringen av fingeren. Woźniak, stakkar, måtte, svett av forlegenhet, snurre den rundt og rundt over knoken. Men den løsnet til slutt, og han bar den bort til Tremblay med utstrakt håndflate. Tremblay tok en pinsett opp av sølvskrinet – et redskap til bruk for beskårne roser, tenkte Lomeli – og grep med den om seglet på ringen. Han klemte til og skar en grimase av anstrengelse. Det lød et kort smell, og metallskiven som fremstilte apostelen Peter som trakk et fiskegarn, brast.

«Sede vacante,» bekjentgjorde Tremblay. «Den hellige stol står tom.»

*

Lomeli ble stående ved sengen i ytterligere et par minutter for å ta en kontemplativ avskjed, før han hjalp Tremblay med å legge et tynt, hvitt slør over pavens ansikt. Vaken oppløste seg i hviskende grupper.

På vei tilbake til stuen spurte han seg hvordan paven hadde holdt det ut – år ut og år inn – ikke bare å være omgitt av bevæpnede vakter, men denne leiligheten. Femti kvadratmeter helt uten særpreg, med en innredning som kunne falt i smak hos en selger med gjennomsnittsinntekt. Den inneholdt ingenting av personlig art. Vegger og gardiner i lysegult. Parkettgulv som var lett å gjøre rent. Standard bord, skrivebord samt sofa og to lenestoler med buet rygg og trukket med et blått, vaskbart materiale. Selv bedepulten av mørkt tre var identisk med hundrevis av andre i gjestehuset. Før konklavet valgte ham til pave, hadde Den hellige far bodd her som kardinal, og han flyttet aldri ut: Ett blikk på den overdådige leiligheten han var berettiget til i Vatikanpalasset, med eget bibliotek og privat kapell, hadde fått ham til å ta bena på nakken. Det var nettopp dette spørsmålet som utløste striden han fra første dag førte mot Vatikanets gamle garde. Da noen av kuriens fremste embetsmenn innvendte at hans beslutning var under en paves verdighet, hadde han behandlet dem som skolegutter og sitert Jesu formaninger til disiplene for dem: Ta ikke noe med dere på veien, verken stav eller veske eller brød eller penger, og heller ikke to kjortler. De var bare mennesker, så fra da av formelig følte de hans bebreidende blikk på seg hver gang de gikk hjem til sine staselige offisielle leiligheter, og ettersom de bare var mennesker, tok de det ille opp.

Kardinalstatssekretær Bellini sto ved skrivebordet, med ryggen til rommet. Hans embetstid tok slutt i det øyeblikk fiskerens ring ble knust, og den høye og tynne, asketiske skikkelsen med en holdning som til vanlig var rank som en lombardisk poppel, så ut som om den hadde brukket sammen med den.

«Min kjære Aldo, det gjør meg virkelig vondt,» sa Lomeli.

Han så at Bellini studerte reisesjakksettet Den hellige far alltid hadde båret rundt på i dokumentmappen. Bellini strøk en lang, blek pekefinger fram og tilbake over de små røde og hvite plastbrikkene. De var samlet i en klynge midt på brettet, stivnet i et ubegripelig slag som nå aldri ville bli avsluttet. «Tror du noen ville ha innvendinger mot at jeg tok dette, som et minne?» spurte Bellini åndsfraværende.

«Nei, det kan jeg ikke tenke meg.»

«Vi spilte ganske ofte ved dagens slutt. Han sa det hjalp ham til å slappe av.»

«Hvem vant?»

«Han. Hver gang.»

«Ta det,» sa Lomeli inntrengende. «Han var mer glad i deg enn i noen andre. Han ville ønsket at du fikk det. Ta det.»

Bellini kastet et blikk rundt seg. «Jeg går ut fra at jeg burde vente og be om tillatelse. Men det later til at vår nidkjære camerlengo gjør seg klar til å forsegle leiligheten.»

Han gjorde et kast med hodet mot bordet, der Tremblay og prestene som assisterte ham, la fram det han trengte for å sperre av dørene – røde bånd, voks og teip.

Bellinis øyne ble plutselig fylt med tårer. Han hadde rykte på seg for å være kald – den reserverte og ufølsomme intellektuelle. Lomeli hadde aldri sett ham vise følelser. Det sjokkerte ham. Han la en hånd på Bellinis arm og sa med en stemme full av medfølelse: «Vet du hva som skjedde?»

«De sier det var et hjerteinfarkt.»

«Men jeg trodde han hadde hjerte som en okse.»

«Det stemmer ikke helt, for å være ærlig. Det var forvarsler.»

Lomeli blunket overrasket. «Det ante jeg ikke.»

«Nei, han ville ikke at noen skulle vite det. Han sa at i det øyeblikket det ble kjent, ville de begynne å spre rykter om at han kom til å trekke seg.»

De. Bellini trengte ikke å utdype hvem de var. Han siktet til kurien. For andre gang den natten fikk Lomeli en krypende følelse av å være tilsidesatt. Var det derfor han ikke kjente til dette helseproblemet, som åpenbart ikke var av ny dato? Fordi Den hellige far hadde tenkt på ham ikke bare som forvalter, men som en av dem?

Han sa: «Jeg tror vi skal være svært forsiktige med hva vi sier til mediene om denne lidelsen hans. Du vet minst like godt som jeg hvordan de er. De vil være interessert i alt som har med hjerteproblemene hans å gjøre, og hva vi gjorde med det. Dersom det skulle vise seg at det ble hysjet ned og vi ikke gjorde noe, vil de forlange å få vite grunnen.» Nå som han hadde kommet seg av det verste sjokket, innså han at verden ville ønske svar på en rekke viktige spørsmål – ja, også han ønsket svar. «Si meg, var det noen hos Den hellige far da han døde? Fikk han syndsforlatelse?»

Bellini ristet på hodet. «Nei, jeg er redd han allerede var død da de fant ham.»

«Hvem fant ham? Når?» Lomeli vinket erkebiskop Woźniak bort til dem. «Jeg vet at dette er vanskelig for deg, Janusz, men vi må forberede en detaljert kunngjøring. Hvem oppdaget liket av Den hellige far?»

«Jeg, eminense.»

«Vel, takk og lov, det er da noe.» Av alle personene i det pavelige hushold var Woźniak den som hadde stått paven nærmest. Det var en trøst å vite at han hadde vært den første på stedet. Og med tanke på PR – heller han enn en sikkerhetsvakt, heller han enn en nonne. «Hva gjorde du?»

«Jeg tilkalte Den hellige fars lege.»

«Og hvor raskt var han på plass?»

«Han kom med én gang, eminense. Han tilbrakte alltid natten i rommet ved siden av.»

«Men det var ingenting han kunne gjøre?»

«Nei. Vi hadde det nødvendige gjenopplivingsutstyret, men det var for sent.»

Lomeli tenkte over det. «Du fant ham i sengen?»

«Ja. Han virket så fredfull, nesten slik han ser ut nå. Jeg trodde han sov.»

«Når var dette?»

«Rundt halv tolv, eminense.»

«Halv tolv?» Det var mer enn to og en halv time siden.

Lomelis overraskelse måtte stå å lese i ansiktet hans, for Woźniak var ikke sen om å legge til: «Jeg ville ha sendt bud etter deg før, men det var kardinal Tremblay som tok hånd om situasjonen.»

Tremblay vred på hodet da han hørte navnet sitt bli nevnt. Det var en liten stue. Han befant seg bare et par skritt unna, og i neste øyeblikk sto han ved siden av dem. Tross tidspunktet var han tilsynelatende pigg, og like distingvert som vanlig. Det tykke, sølvgrå håret var sirlig gredd, og han førte den slanke kroppen med gratie. Han lignet en pensjonert idrettsutøver etter en vellykket overgang til jobben som sportsreporter på tv, og Lomeli mintes vagt at han hadde spilt ishockey i ungdommen. På sitt omstendelige italiensk sa franskkanadieren: «Jeg beklager det virkelig, Jacopo, hvis du er støtt over at det drøyde så lenge før du ble orientert – jeg vet at ingen av Hans Hellighets kolleger sto ham nærmere enn du og Aldo – men som camerlengo så jeg det som mitt største ansvar å sikre kirkens integritet. Jeg ga Janusz beskjed om å vente med å ringe deg, slik at vi fikk litt tid i fred og ro til å bringe alle fakta på det rene.» Han presset fromt håndflatene mot hverandre, som i bønn.

Fyren var helt ufordragelig. Lomeli sa: «Min kjære Joe, det eneste jeg er opptatt av, er Den hellige fars sjel og kirkens beste. Hvorvidt jeg får en beskjed ved midnatt eller klokken to, har ingen betydning for min del. Jeg er sikker på at du handlet i beste hensikt.»

«Det er bare det at når en pave dør brått og uventet, kan feil som begås i bestyrtelsen og forvirringen som oppstår, føre til alskens ondsinnede rykter i ettertid. Bare tenk på tragedien med pave Johannes Paul I – vi har brukt de siste førti årene på å prøve å overbevise verden om at han ikke ble drept, og det bare fordi ingen ville innrømme at liket ble funnet av en nonne. Denne gangen må det ikke være noen uoverensstemmelser i den offentlige uttalelsen.»

Fra prestekjolen trakk han fram et sammenbrettet ark og rakte det til Lomeli. Arket var varmt. Rett fra trykkpressen, tenkte Lomeli. Sirlig skrevet på engelsk i et tekstbehandlingsprogram, med overskriften «Tidslinje». Lomeli fulgte tekstkolonnene nedover med fingeren. Klokken 19.30 hadde Den hellige far inntatt et måltid i selskap med Woźniak i det avsperrede området som var reservert for ham i spisesalen i Domus Sanctae Marthae. Klokken 20.30 hadde han trukket seg tilbake til leiligheten, der han hadde lest og meditert over en passasje i Om Kristi etterfølgelse (Kapittel 8: «Om å unngå for stor fortrolighet»). Klokken 21.30 var han gått til sengs. Klokken 23.30 hadde erkebiskop Woźniak tittet inn til ham og oppdaget at hans vitale funksjoner hadde stanset. Klokken 23.34 foretok dr. Giulio Baldinotti, som opprinnelig kom fra Vatikanets sykehus San Raffaele i Milano, gjenopplivningsforsøk. En kombinasjon av hjertemassasje og defibrillering ble forsøkt, uten resultat. Den hellige far ble erklært død klokken 00.12.

Kardinal Adeyemi kom og stilte seg bak Lomeli for å lese over skulderen hans. Som vanlig stinket det etterbarberingsvann av nigerianeren. Lomeli kjente den varme pusten hans mot siden av halsen. Adeyemis nærvær ble for intenst for ham. Han rakte ham dokumentet og snudde seg bort, bare for å bli prakket på flere papirer av Tremblay.

«Hva er alt dette?»

«Den hellige fars siste pasientjournaler. Jeg fikk dem brakt over. Dette er et angiogram fra forrige måned,» sa Tremblay og holdt et røntgenbilde opp mot lyset. «Her ser du tydelig at det er en blokkering …»

Det gråtonede bildet var diffust, fibrøst – foruroligende. Lomeli krympet seg. Hva i all verden var poenget med det? Paven hadde vært i åttiårene. Det var ikke noe mistenkelig ved hans bortgang. Hvor lenge mente man at han skulle leve? De burde vært opptatt av sjelen hans nå, ikke arteriene. Med fast stemme sa han: «Frigi opplysningene hvis du må, men ikke røntgenbildet. Det er altfor invaderende og uverdig. Det ydmyker ham.»

«Det er jeg enig i,» skjøt Bellini inn.

«Det neste blir vel at du forteller oss at liket må obduseres?» spurte Lomeli.

«Vel, i motsatt fall er det ikke til å unngå at ryktene begynner å svirre.»

«Det er sant,» sa Bellini. «En gang i tiden forklarte Gud alle mysterier. Nå blir han fortrengt av konspirasjonsteoretikere, vår tids kjettere.»

Adeyemi hadde lest ferdig tidslinjen. Han tok av seg de gullinnfattede brillene og sugde på stangen. «Hva gjorde Den hellige far før halv åtte?»

Det var Woźniak som svarte: «Han holdt vesper, eminense, her i Domus Sanctae Marthae.»

«I så fall bør vi opplyse om det. Særlig med tanke på at det ikke var mulig å gi ham viaticum. Det var hans siste sakramentale handling og impliserer en nådetilstand.»

«Sant nok,» sa Tremblay. «Jeg tar det med.»

«Og hvis vi går lenger tilbake, til før vesper.» Adeyemi ga seg ikke. «Hva gjorde han da?»

«Satt i de vanlige møtene, så vidt jeg forstår.» Tremblay lød avvergende. «Jeg har ikke alle detaljene. Jeg konsentrerte meg om de siste timene før hans død.»

«Hvem hadde han det siste, berammede møtet med?»

«Jeg tror faktisk det kan ha vært meg,» sa Tremblay. «Vi møttes klokken fire. Stemmer det, Janusz? Var jeg den siste?»

«Ja, eminense.»

«Og hvordan virket han da du snakket med ham? Viste han tegn på at han følte seg dårlig?»

«Nei, ikke det jeg kan huske.»

«Hva med senere, da han spiste middag med deg, erkebiskop?»

Woźniak så på Tremblay, som for å be om hans tillatelse til å svare. «Han var trøtt. Svært trøtt. Han hadde ikke matlyst. Stemmen var anstrengt. Jeg burde ha skjønt …» Han tidde.

«Du har ingenting å bebreide deg selv for.» Adeyemi ga dokumentet tilbake til Tremblay og satte brillene på nesen igjen. Bevegelsene var uhyre utstuderte. Han var seg alltid sin verdighet bevisst. En ekte kirkens fyrste. «Få med alle møtene han hadde den dagen. Det vil vise hvor hardt han jobbet helt til det siste. Det vil bevise at det ikke var noen grunn til å mistenke at han var syk.»

«Snarere tvert imot,» innvendte Tremblay, «hvis vi frigir hele timeplanen, er det ikke da en fare for at det vil fremstå som om vi la stein til byrden for en syk mann?»

«Pavegjerningen er en tung byrde. Det er viktig at folk blir minnet på det.»

Tremblay rynket brynene uten å si noe. Bellini stirret ned i gulvet. Stemningen i rommet var blitt litt, men merkbart spent, og det tok Lomeli et øyeblikk å forstå hvorfor. En påminnelse om hvilken enorm byrde pavemakten var, ville underforstått implisere at stillingen best kunne fylles av en yngre mann – og Adeyemi, som var rett over seksti, var nesten ti år yngre enn de to andre.

Til slutt sa Lomeli: «Får jeg foreslå at vi endrer dokumentet til også å omfatte Den hellige fars deltakelse i vesper, men ellers sender det ut som det er? Og at vi som en foranstaltning også utferdiger et dokument som inneholder alle Den hellige fars avtaler den dagen, for å ha det i bakhånd dersom vi skulle få bruk for det?»

Adeyemi og Tremblay vekslet et kort blikk, hvorpå de nikket. Bellini sa prosaisk: «Takk og lov for dekanen vår. Jeg skjønner at vi kan få bruk for hans diplomatiske evner i tiden fremover.»

*

Senere skulle Lomeli tenke på dette som øyeblikket da rivaliseringen om hvem som skulle bli pavens etterfølger, tok til.

Det var en kjent sak at de tre kardinalene hadde støttespillere i valgkollegiets ulike fraksjoner: Bellini, de reformvennliges store intellektuelle håp så lenge Lomeli kunne huske, tidligere både rektor ved Det gregorianske universitet og erkebiskop av Milano; Tremblay, som foruten å virke som camerlengo var prefekt for Kongregasjonen for folkenes evangelisering, og således en kandidat med bånd til den tredje verden, hadde fordelen av øyensynlig å komme fra USA uten ulempen med faktisk å gjøre det; Adeyemi, som til medienes grenseløse fascinasjon bar med seg, lik en hellig gnist, den banebrytende muligheten til en dag å kunne bli «den første fargede pave». Og mens Lomeli bevitnet den gryende posisjoneringen i Domus Sanctae Marthae, demret det for ham at det ville tilkomme ham å forestå avstemningen i egenskap av kardinalkollegiets dekanus. Det var en plikt han aldri hadde regnet med å måtte utføre. Han hadde fått diagnosen prostatakreft bare noen år tidligere, og selv om han formentlig var kurert, hadde han alltid gått ut fra at paven ville overleve ham. Han hadde aldri tenkt på stillingen som noe annet enn midlertidig. Han hadde prøvd å fratre. Men nå tydet alt på at han ville få ansvaret for gjennomføringen av et konklave under de vanskeligst tenkelige forhold.

Lomeli lukket øynene. Hvis det er din vilje, o Herre, at jeg skal oppfylle denne plikt, ber jeg om at du vil gi meg visdom til å utføre den på en måte som vil styrke vår mor, kirken …

Det viktigste var at han opptrådte upartisk. Han åpnet øynene og spurte: «Har noen ringt til kardinal Tedesco?»

«Nei,» svarte Tremblay. «Tedesco, av alle mennesker? Hvorfor det? Mener du at det er nødvendig?»

«Tja, ville ikke det være en høflig gest, med tanke på hans stilling i kirken?»

«Høflig gest?» utbrøt Bellini. «Hva har han gjort for å fortjene det? Hvis én mann kan sies å ha tatt livet av Den hellige far, er det han!»

Lomeli forsto hans kvaler. Av alle den avdøde pavens kritikere hadde Tedesco vært den mest hensynsløse, og han hadde etter enkeltes mening ført angrepene på Den hellige far og Bellini så langt at de virket splittende. Det hadde sågar vært snakk om ekskommunikasjon. Han hadde imidlertid en trofast tilhengerskare blant tradisjonalistene, som unektelig ville fremme ham som en viktig kandidat som pavens etterfølger.

«Jeg bør likevel ringe til ham,» sa Lomeli. «Det er bedre at han hører det fra oss enn fra en eller annen reporter. Det er ikke godt å si hva hans første, spontane reaksjon vil være.»

Han løftet røret av telefonen på skrivebordet og slo null. En kvinnelig sentralbordoperatør spurte med en stemme som skalv av sinnsbevegelse, hva hun kunne hjelpe ham med.

«Kunne du være snill å sette meg over til patriarkens sete i Venezia – til kardinal Tedescos private linje?»

Han regnet ikke med at noen skulle ta telefonen – klokken var tross alt ennå ikke tre om morgenen – men røret ble løftet allerede før det første ringesignalet hadde forstummet. En brysk stemme sa: «Tedesco.»

De andre kardinalene snakket lavmælt sammen om tidsplanen for begravelsen. Lomeli løftet hånden som tegn på at de skulle være stille, og snudde ryggen til så han kunne konsentrere seg om telefonsamtalen.

«Goffredo? Det er Lomeli. Jeg er redd jeg har skrekkelig dårlige nyheter. Den hellige far har nettopp gått bort.» Det ble stille en lang stund. Lomeli hørte lyder i bakgrunnen. Fottrinn? En dør? «Patriark? Hørte du hva jeg sa?»

Tedescos stemme lød hul i den veldige offisielle residensen. «Takk, Lomeli. Jeg skal be for hans sjel.»

Det lød et klikk. Forbindelsen ble brutt. «Goffredo?» Lomeli holdt røret fremfor seg og stirret på det med rynkede bryn.

«Nå?» sa Tremblay.

«Han visste det.»

«Er du sikker?» Fra prestekjolen trakk Tremblay fram noe som lignet en svart, skinninnbundet bønnebok, men som viste seg å være en mobiltelefon.

«Selvsagt visste han det,» sa Bellini. «Han har masser av støttespillere i Vatikanet. Han visste det sikkert før oss. Hvis vi ikke passer på, kommer han sikkert med en offisiell kunngjøring selv, på Markusplassen.»

«Det hørtes ut som det var noen sammen med ham …»

Tremblay sveipet raskt over skjermen med tommelen og søkte etter informasjon. «Det er fullt mulig. Ryktene om pavens død ligger allerede ute på sosiale medier. Vi må handle raskt. Kan jeg komme med et forslag?»

Det ble kimen til den andre konflikten den natten, for Tremblay presset på for straks å få liket av paven transportert til likhuset, fremfor å utsette det til om morgenen («Vi kan ikke tillate oss å komme på etterskudd av nyhetene. Det ville være en katastrofe»). Han foreslo at den offisielle kunngjøringen skulle slippes med det samme, og at to filmteam fra CTV – Vatikanets fjernsynssenter – samt en av pressekorpsets avisreportere og tre fotografer skulle få adgang til Piazza Santa Marta, for å forevige det når liket ble båret ut av bygningen og inn i ambulansen. Han begrunnet det med at hvis de handlet raskt, ville materialet bli kringkastet live og kirken sikre seg maksimal eksponering. I de viktige sentrene for katolsk tro i Asia var det morgen, i Latin- og Nord-Amerika kveld, bare europeerne og afrikanerne ville måtte våkne til nyheten.

Også dette motsatte Adeyemi seg. På grunn av embetets betydning, hevdet han, burde de vente til det lysnet av dag, samt på en begravelsesbil og en anstendig kiste, som kunne bæres ut drapert med Vatikanstatens flagg. Bellini innvendte skarpt: «Den hellige far ville ikke brydd seg det grann om embetets betydning. Det var som en av de ydmyke på jorden han valgte å leve, og det er som en av de ydmyke fattige han ville ønsket å bli sett i døden.»

Lomeli sa seg enig med ham: «Husk, han var en mann som nektet å sette seg inn i en limousin. Det nærmeste vi kommer å gi ham offentlig transport nå, er en ambulanse.»

Adeyemi lot seg imidlertid ikke rokke. Ikke før han ble nedstemt med tre mot én. De ble også enige om at liket av paven skulle balsameres. Lomeli sa: «Men vi må forsikre oss om at det blir gjort på en ordentlig måte.» Han glemte aldri den gangen han i 1978 defilerte forbi liket av pave Paul VI i Peterskirken: I augustheten var ansiktet blitt grågrønt, munnen måpte, og det var et tydelig gufs av forråtnelse i luften. Men selv den pinlige episoden kunne ikke måle seg med den makabre opplevelsen tjue år tidligere, da liket av pave Pius XII fermenterte i kisten og eksploderte som en kinaputt utenfor Laterankirken. «Og en annen ting,» la han til. «Vi må forsikre oss om at ingen fotograferer liket.» Også den ydmykelsen var blitt påført Pius XII, for liket var blitt avbildet i aviser og nyhetsmagasiner over hele verden.

Tremblay forsvant for å snakke med Den hellige stols pressekontor, og før det var gått en halvtime, kom ambulansefolkene – etter å ha fått mobiltelefonene konfiskert – og hentet Den hellige far ut av leiligheten i en hvit likpose av plast, stroppet fast til en båre med hjul. De ventet med båren i tredje etasje mens de fire kardinalene tok heisen ned i forveien, slik at de kunne møtes i inngangspartiet for å eskortere båren ut av bygningen. For Lomeli var det som om legemet, så uanselig i døden, så ubetydelig, med det lille hodet og de små føttene myke som hos et foster, bar fram et dyptgripende budskap. Han kjøpte da et linklede, tok Jesus ned, svøpte ham i det og la ham i en grav … Alle Menneskesønnens barn var like på slutten, tenkte han; i håpet om gjenoppstandelse satte de alle sin lit til Guds nåde.

I lobbyen og nederst i trappen sto troende fra alle trinn på den geistlige rangstigen tett i tett. Det som fremfor alt gjorde et uutslettelig inntrykk på Lomeli, var tausheten. Da heisdørene gled opp og liket ble trillet ut, var den eneste lyden – til hans forferdelse – mobilkameraer som klikket og surret og et og annet hulk. Tremblay og Adeyemi gikk foran båren, Lomeli og Bellini bak den, og sist fulgte prelatene fra Det apostoliske kammer på rekke og rad. De fortsatte gjennom dørene og ut i den kjølige oktobernatten. Det hadde sluttet å regne, og det var til og med en og annen stjerne på himmelen. Følget passerte mellom de to sveitsergardistene og bega seg mot et mangefarget lyshav – blinklysene fra den ventende ambulansen og dennes politieskorte kastet strimer som blå solstråler ut over den regnvåte piazzaen, det hvite blitslyset fra fotografene med sin pulserende effekt, det gule skinnet fra tv-teamenes lamper lyste opp himmelen, og i bakgrunnen, ragende opp fra skyggene, glansen av den enorme, opplyste Peterskirken.

Fremme ved ambulansen forsøkte Lomeli å se for seg verdenskirken akkurat da – rundt regnet én og en kvart milliard mennesker: de fillete flokkene som samlet seg rundt tv-apparatene i slummen i Manila og São Paulo, svermene av pendlere som var hypnotisert av mobiltelefonene sine i Tokyo og Shanghai, sportssupporterne i barene i Boston og New York som fikk kampene sine avbrutt …

Gå derfor og gjør alle folkeslag til disipler: Døp dem til Faderens og Sønnens og Den Hellige Ånds navn …

Liket ble skjøvet inn i ambulansen med hodet først. Bakdøren ble smelt igjen. De fire kardinalene sto ranke og andektige da kortesjen satte seg i bevegelse – to motorsykler, så en politibil, deretter ambulansen, så enda en politibil og til slutt flere motorsykler. Følget tok en runde på piazzaen og kjørte av gårde. Sirenene ble satt på så snart de var ute av syne.

Så mye for ydmykhet, tenkte Lomeli. Så mye for jordens fattige. Det kunne vært bilkortesjen til en diktator.

Lyden av de klagende sirenene døde etter hvert hen.

Reporterne og fotografene utenfor tausperringen tok til å rope på kardinalene, som turister i en zoologisk hage som prøver å overtale dyrene til å komme nærmere: «Eminense! Eminense! Her borte!»

«En av oss burde si noen ord,» mente Tremblay, før han uten å vente på svar krysset piazzaen. Det var som om lyset ga silhuetten hans en strålende glorie. Adeyemi klarte å legge bånd på seg i enda noen sekunder, før han satte etter ham.

«For et sirkus!» mumlet Bellini foraktelig for seg selv.

«Skal du ikke gå bort til dem?» spurte Lomeli.

«Nei, vet du hva! Jeg lefler ikke med mobben. Jeg tror heller jeg går i kapellet for å be.» Han smilte og raslet med noe i hånden, og Lomeli så at det var reisesjakksettet. «Hvorfor slår du ikke følge?» spurte Bellini. «Så ber vi en bønn for vår venn sammen.» Da de var på vei inn i Domus Sanctae Marthae igjen, stakk han armen innunder Lomelis. «Den hellige far fortalte meg om dine problemer med bønn,» hvisket han. «Kanskje jeg kan hjelpe deg. Vet du at han tvilte selv, på slutten?»

«Paven hadde sine tvil om Gud?»

«Nei, ikke om Gud! Aldri om Gud!» Og så sa Bellini noe Lomeli aldri skulle glemme. «Det var kirken han mistet troen på.»