Elisabeth Hammer

8

Skumringstid

Drømmen som brast

Personer

Rakel Ovreid – seriens hovedperson

Hanna Ovreid – Rakels fostermor

Halvor Ovreid – Rakels fosterfar

Gunda Ovreid – Halvors mor og Rakels fosterfarmor

Esther Rønning – Rakels fostertante, Halvors søster

Peder Rønning – Esthers mann

Jenny Hoem – Rakels bestevenninne

Syver Svartangen – nabo til Ovreid, og lensmannsbetjent på Borre

Ingvald Svartangen – far til Syver

Ask Bergan – lensmann på Skoppum

Lars Disen – lærer på Bjerkeskolen

Eilert Holm – nabogutt

Fru Holm – Eilerts mor

Dangfart Lomvi – prest på Carljohansværn

Løytnant Bakke – Jennys arbeidsgiver

Erich Bakke – Løytnantens sønn

Edna Berg – kokke hos løytnant Bakke

Inga – kjøkkenpike på Ovreid gård

Jens – dreng på Ovreid gård

Trygve – Jennys bror, bor hos Esther og Peder Rønning

Mikkel Ovreid – Halvor og Esthers bror

Slik sluttet forrige bok:

– Rakel Ovreid! gjentok presten. – Jeg gir Dem en siste mulighet til å overgi Dem i min varetekt. Alt jeg ønsker er å rense Dem og fordrive den onde. Enhver rettroende forstår det! Om De nekter, er det fordi Satan styrer Deres handlinger. I så fall har jeg ikke annet valg enn å brenne ned hele gården for å tvinge Dem ut!

Tante Esther gispet ved siden av Rakel.

– Han kan da ikke gjøre det! utbrøt hun.

– Han er gal nok til det, og Syver kommer neppe til å stanse ham, svarte Rakel matt. – Kom, vi går ned til mor og herr Disen.

– Du må rømme, Rakel. Tanten grep henne i armen. – Presten vil ikke være nådig om han får tak i deg.

– Det er for sent, tante, svarte hun og løsgjorde seg. – Og jeg kan ikke risikere at han setter fyr på gården. Far vil brenne inne.

Hun løp ned trappen. I gangen sto Lars med armene rundt moren, som hulket inn mot skulderen hans. Da moren oppdaget Rakel, kastet hun seg om halsen hennes i stedet.

– Du går ikke ut dit, hører du! Jeg forbyr deg å gjøre det!

– Jeg må, mor, sa hun og frigjorde seg fra grepet hennes. – Om presten tenner på gården, er far dødsdømt.

– Han tenner ikke på gården, sa Lars. – Så gal er han virkelig ikke!

– Er han ikke? Han tror at jeg er besatt av Djevelen selv, og han ville kutte meg opp med en offerkniv for å frelse meg. Jeg tror han er så gal som han kan bli, og jeg vil ikke la ham skade noen av dere.

– Satan! brølte prest Førland utenfor døren. – Nå vet jeg at det er deg jeg kjemper mot! Du skal stå til ansvar for meg. Jeg skal fordrive deg dit du hører hjemme! Sett fyr på gården!

Rakel løp bort til døren, låste den opp og slo den åpen. Syver sto allerede inne ved veggen og var i ferd med å føre fakkelen inn mot treverket. Han rettet seg opp da hun kom til syne.

– Det er ikke nødvendig, prest Førland. Stemmen lød fast, til tross for at hun skalv som et ospeløv innvendig. – Jeg kommer frivillig.

Kapittel 1

Skoppum, november 1855

Det var kveld, men ikke mørkt. Rakel stirret på mennene. På prest Førland, som stirret tilbake med galskapen skinnende i blikket. På Syver, som betraktet henne med et ondskapsfullt flir, og på mennene som sto i en halvsirkel rundt dem på tunet. De var alle fremmede og høye og kraftige. Knyttnever til leie. Ingen av bygdas folk og heller ikke farmoren var å se.

Så begynte hun å gå ned trappen. Hun var rak i ryggen og holdt blikkontakt med prest Førland. Bak seg kunne hun høre morens gråt og tante Esther som forsøkte å trøste henne.

– Grip henne! sa Syver og nikket mot to av mennene. De kom bort til henne og bendte armene hennes opp på ryggen.

– Dette er slett ikke nødvendig! hørte hun Lars protestere. – Jeg går god for henne, prest Førland. De vet hvem jeg er og at jeg er en god kristen!

– De er forledet og blindet, sa presten. – Hun er ikke den De tror hun er!

– De kan ikke gjøre dette! Lars stilte seg foran Rakel. – Jeg nekter Dem å ta henne med.

– Da tar vi Dem også, sa Syver. – Jeg har plass i arresten. Grip ham!

– Nei! Rakel fanget prestens blikk. – La ham gå. Jeg følger Dem frivillig.

Heldigvis gjorde presten en håndbevegelse mot Syver som tegn på at han skulle la Lars være.

– Rakel? Lars snudde seg mot henne med et undrende blikk.

– Du må være fri, sa hun lavt. – Så du kan hente hjelp. Det hjelper meg ikke om du også blir satt i arresten.

– Men jeg kan ikke la dette skje! Han så fortvilet på henne.

– Jeg stoler på at du finner en måte å hjelpe meg på, svarte hun.

– Ja, sa han matt. – Det skal jeg.

Han dro hånden gjennom krøllene og så fortapt på henne.

– Bring henne hit, sa Syver, og Rakel ble skjøvet fremover og mistet Lars av syne. Det verket i armene, men hun bet tennene sammen.

Syver sto bredbent foran henne. Den svarte luggen falt ned foran det ene øyet, og han trakk munnvikene opp i et dvelende smil.

– Du kan ikke la dette skje, Syver, sa hun. – Du vet hva presten vil gjøre med meg!

Han lente seg fremover så nesen hans nesten berørte hennes.

– Jeg skal ikke bare la det skje, Rakel, svarte han med rusten stemme. – Jeg skal se på og glede meg over at du endelig får som fortjent.

Han rettet seg opp og henvendte seg til mannen som holdt armene hennes. – Ta henne med!

I det samme hørte hun en stor vogn komme kjørende opp gårdsveien. Rakel ble tørr i munnen. Arrestvognen. Hun gjorde et forsøk på å rykke seg løs, men det førte bare til at armene ble dratt så langt opp på ryggen at hun måtte bøye seg fremover for å dempe smerten.

Vognen kom helt inn på tunet og svingte rundt tuntreet. Der bråstanset den. Da grepet om armene hennes lettet noe, løftet hun blikket. Det første hun så var prest Førlands ansikt. Han så fra vognen og bort på Syver med et forvirret uttrykk.

– Hva er dette? spurte han.

Men Syver så like overrasket ut.

Rakel kikket bort på vognen. Den hadde forseggjorte utskjæringer langs rammen, og det var skrevet noe på døren. Det så ut som det sto Christiania, men resten lå i skyggen.

Vogndøren gikk opp, og en svart kappe kom til syne. Da personen lente seg frem, dro Rakel kjensel på ham. Det var prosten i Jarlsberg, herr Beylegaard. Hun hadde sett ham i kirken et par ganger tidligere.

Han klatret ut av vognen og så seg om. Da han oppdaget Rakel, fortrakk munnen seg i en stram mine. Så festet han blikket på prest Førland.

– Slipp henne fri med en eneste gang! kommanderte han. Bak prostens rygg kom enda to menn til syne. Den ene var sogneprest Dietrichson og den andre var prest Hildre, en av de tre prestene som hadde vært i bygda for å bistå Førland med djevleutdrivelsen.

– Hva? Prest Førland så vantro på sin overordnede. – Tilgi meg, prost Beylegaard, men De forstår ikke hvem dette er! Denne kvinnen …

– Er ikke besatt av Satan, avbrøt prosten strengt før han snudde seg mot Syver. – Er det De som er lensmann Svartangen? Sett henne fri øyeblikkelig! Deres overordnede vil ikke godta at De bistår en forrykt prest som forsøker å skade en uskyldig, ung kvinne!

Syvers blikk mørknet, men han bet klokelig i seg ordene han sikkert hadde på tungen. Med et tungt sukk nikket han til mannen som holdt Rakels hender, og hun var fri. – Og nå arresterer De prest Førland, fortsatte prosten henvendt til Syver. – Han ble satt i arresten av lensmann Knudsen, og det er der han hører hjemme. Før ham inn i min vogn, så kjører vi ham dit.

Rakel så spent på Syver. Han sydet av raseri, men var smart nok til å gjøre som han fikk beskjed om. Så han nikket til mennene sine.

– Grip ham! sa han skarpt, og mennene adlød. Straks etter var det prest Førland som hadde hendene bak på ryggen.

– De gjør en grusom feil, prost Beylegaard! Hun er Satan selv! skrek han idet han ble ført bort til vognen.

En av Syvers menn klatret inn sammen med ham og lukket døren. Rakel stirret på vognsiden. Nå var det ikke vanskelig å se hva det sto lenger. Christiania Stift. De tre geistlige var på offisielt oppdrag. Kirken hadde tatt hennes side i konflikten med prest Førland. Først nå torde hun å tro på det. Hun pustet lettet ut. Faren var over. I det samme var Lars der og la en arm rundt henne.

– Er De uskadd, frøken Ovreid? spurte prosten.

– Ja, svarte hun. – Jeg er bare oppskaket. Takk for at De kom, prost Beylegaard.

– Det skulle bare mangle, svarte han og kikket mot vognen. – Jeg fikk melding om at prest Førland hadde mistet vettet, men så hørte jeg også at han var satt i arrest og uskadeliggjort. Jeg var ikke klar over at han var fri igjen før lensmann Bergan fortalte meg det i formiddag. Da jeg samtidig fikk høre hva herr Førland hadde bedrevet i Son, bestemte jeg meg for å reise hit med det samme.

Rakel merket seg det han sa om Bergan. Det gjorde visst Lars også. Han fikk et stramt drag om munnen, og øynene mørknet. Hun hadde lyst til å spørre prosten hvor Bergan var nå, men hun lot det være.

– De kan tro jeg ble overrasket da prest Førlands tjenestepike fortalte at han var dratt i vei for å jakte på Satan, fortsatte prosten. – Heldigvis foreslo piken at vi skulle reise hit til gården, siden han hadde angrepet Dem tidligere. Vi kom visst i grevens tid.

– Det gjorde dere, bekreftet Rakel. – Og det er jeg svært takknemlig for.

– De behøver ikke å takke, frøken Ovreid. Jeg er oppriktig lei meg for alt De er blitt utsatt for, og jeg skal personlig sørge for at prest Førland må stå til ansvar for det han har gjort, sa prosten. – Jeg skal selv holde gudstjenesten i Borre kirke i morgen, slik at vi kan få lagt denne saken død en gang for alle.

– Vil De det? Hun så takknemlig på ham.

– Jeg skal gjøre hva jeg kan for å fjerne alle mistanker, frøken Ovreid.

Han bukket kort og gikk mot vognen.

Inga hadde laget kaffe da de kom inn, og de satte seg og snakket gjennom det som var skjedd. Moren brast i gråt et par ganger, men etter en stund senket roen seg over dem.

– Etter gudstjenesten vil alt bli bedre, sa moren. – Når prosten sier sitt i kirken, vil alle forstå at prest Førland er gal.

Tante Esther og Lars svarte ikke, merket Rakel seg.

– Vi får håpe det, mor, svarte hun. – Nå tror jeg at jeg vil gå til sengs. Jeg er sliten av alt som er skjedd.

– La meg følge Dem til trappen, sa Lars og reiste seg. De gikk i taushet ut i gangen, men der stanset han henne. – Folk har vanskelig for å glemme, Rakel. De kommer til å tro at det er en kime av sannhet i prestens påstander likevel.

– Det har du nok rett i, svarte hun. – Men det er ikke stort jeg kan gjøre med det, ikke annet enn å håpe at de tar til fornuften etter hvert og innser at jeg ikke er ond.

– Du er ikke ond, sa han og strøk en hårlokk bak øret hennes. – Du er et godhjertet menneske, full av kjærlighet og varme. Alle som ikke kan se det, må være blinde. Jeg ser deg klart og tydelig, som en stjerne i natten. Ingen perler eller edelstener skinner så vakkert som du gjør.

– Du smigrer meg, svarte hun og kjente rødmen krype oppover halsen.

– Det er ikke smiger. Ordene kommer fra mitt hjerte, og jeg ville aldri ha sagt noe slikt kun for å innynde meg.

I motsetning til Bergan, tenkte hun og bet seg i underleppen.

– Nei, du ville ikke det, svarte hun. – Det vet jeg. Takk for at du er så åpenhjertig.

Han smilte varmt mot henne.

– Gå og få deg en god natts søvn nå. Skulle du ha vanskelig for å sovne, finner du meg i dagligstuen. Jeg skal gå gjennom dokumentene som omhandler gården og saken vi har reist mot Mikkel Ovreid.

– Tror du vi kan vinne frem?

– Ja, det tror jeg. Når Mikkel har ventet så lenge med å fremme sitt krav, finnes det unntak fra odelsloven.

– Det kan jeg ingenting om, erkjente hun. – Så jeg må bare stole på deg.

– Jeg skal ikke svikte deg, Rakel.

– Takk, sa hun matt. Det var godt å kunne overlate det til Lars. Han var dyktig og nøyaktig. Om det fantes en utvei, ville han finne den.

Rakel gikk til sengs etter å ha sagt god natt til Lars. Det blåste opp utenfor. Vinden snek seg rundt hushjørnene med lidende ul og tunge sukk. En god stund lå hun og vred seg i sengen, før hun ga opp og gikk bort til vinduet. Tretoppene bøyde seg ærbødig for nordavinden, og løvet virvlet høyt opp i vindkastene og sank ned igjen i en vilter dans.

Rakel lukket opp vinduet. Vinden blåste rett inn og strøk kjølig over huden. Nattserken gled opp på ermene, og huden nuppet seg. Hun trakk i ermene så lintøyet dekket håndleddene, før hun lente seg ut av vinduet og kikket nedover mot Svartangen gård.

Tenk at Syver var villig til å ofre livet hennes. Hun sukket og lot blikket gli til Gråtjønngården. Det røyk det fra pipen, så da var Bergan hjemme.

Hun lukket vinduet og gikk tilbake til sengen. Der ble hun liggende og stirre i taket mens tankene vandret tilbake til siste gang hun så ham. De kjenner meg. Jeg sier det kvinnene trenger å høre for å sikre meg en myk kropp nattestid, hadde han sagt. Ordene sved, og en tåre trillet fra øyekroken og ned langs tinningen. Hun hadde vært så nær å la seg lure. Hun hadde til og med gått inn i stallen igjen. Hva om herr Stoknes ikke hadde vært der? Hun torde ikke tenke på det. Hun visste hvor svak hun var i nærheten av ham, hvordan han greide å vekke begjæret i henne til hun ikke lenger tenkte klart. Men det var også alt. Hun måtte ikke forveksle begjær med kjærlighet. Bergan var upålitelig. Han var en kjeltring som verken ville eller kunne være en god ektemann.

Rakel snudde seg over på siden. På nattbordet lå ringen hun hadde fått av Lars. Hun satte den på fingeren og holdt hånden opp foran seg. Det var for mørkt til at hun kunne se den ordentlig, men det gjorde ingenting. Det var et slektsklenodium hadde han sagt, og han ville at hun skulle ha den. Lars vekket andre følelser i henne enn bare attrå. De hadde de samme verdier, de samme ønsker, og han var en respektert og velutdannet mann. Hun smilte for seg selv. Fru Rakel Disen. Det lød uvant, men det kilte i magen da hun tenkte på det. Hun så for seg smilehullet hans og de livlige øynene som var fulle av varme og kjærlighet. Hun eide hjertet hans. Tanken gjorde henne nesten svimmel, for hun hadde ikke tatt så godt vare på det som hun burde ha gjort. Hun stirret på ringen.

– Jeg lover, hvisket hun. – Jeg skal være deg trofast til våre dagers ende.