Carolyn Keene

Frøken Detektivs dagbøker

Regler og rykter

Oversatt av Kari Engen

Kjære dagbok,

Payton Evans hadde gitt hesten sin navn etter tidspunktet da den ble født: Midnatt.

Jeg hadde aldri sett en vakrere hest før. Hårlaget skinte i solen. Hvert hårstrå i manen og halen lå på helt riktig sted.

Og når Payton red ham, så hun like flott ut som hesten.

Ned fortalte meg at Payton hadde drevet med ridning i hele sitt liv, og at hun og Midnatt vant alle konkurranser de stilte opp i.

Det må være utrolig deilig å vite allerede i ung alder hva man vil bruke resten av livet til.

Kapittel en

Hest er best

«Er det henne?» spurte jeg og skygget for øynene mot den skarpe ettermiddagssolen. «Hun i beige ridebukser og høye støvler?»

Ned flirte.

«Du er nødt til være litt mer nøyaktig, Nancy. Omtrent alle her har på seg beige ridebukser og høye støvler.»

Vi sto og lente oss mot gjerdet rundt en stor ridebane inne på byens idrettsanlegg. For øyeblikket var det tilholdssted for hester og ryttere som varmet opp til neste konkurranse. Alle sammen – både menn og kvinner, unge og voksne – var kledd nesten helt likt.

«Du har et poeng,» sa jeg og lo. «Hvordan vet vi hvem vi skal heie på når konkurransen setter i gang?»

I det samme vendte en av rytterne hesten sin bort fra de andre og kom travende mot oss. «Ned Nickerson? Er det deg?» ropte hun.

Ned vinket. «Hei, Payton! Fint å se deg.»

«I like måte.» Jenta gjorde holdt foran oss og smilte sjenert. Hun så ut som om hun var rundt seksten år, og hun var så tynn og spinkel at hun så bitteliten ut på ryggen til den digre, brune hesten.

«Dette er kjæresten min, Nancy Drew,» sa Ned til henne. «Nancy, dette er Payton Evans.»

«Hyggelig å hilse på deg,» sa jeg. «Så nydelig hest du har.»

«Tusen takk.» Payton lente seg fram for å klappe den skinnende blanke halsen. «Han er faktisk ikke min. Jeg rir ham for treneren min – det er en av unghestene hennes. Han er fortsatt litt grønn, men han kommer seg.»

«Grønn?» Ned hevet et øyebryn. «Ser mer rødbrun ut, spør du meg.»

Jeg himlet med øynene av den bløte vitsen.

«Grønn betyr bare at han ikke er ferdig skolert ennå,» forklarte jeg.

«Det stemmer.» Payton smilte til meg. «Rir du også, Nancy?»

«Ikke nå lenger,» svarte jeg. «Men jeg tok ridetimer da jeg var liten. Og jeg sørger alltid for at jeg får med meg dette stevnet.» Jeg gjengjeldte smilet. «Selv når jeg ikke kjenner en av stjernerytterne.»

Jeg kikket rundt meg på det yrende livet. River Heights Horse Show var en årlig tradisjon og tiltrakk seg de beste sprangrytterne fra hele landet.

Paytons smil bleknet litt. «Jeg er ikke noen stjerne,» sa hun så lavt at jeg nesten ikke oppfattet ordene over klapringen av hover og stemmene fra ryttere og besøkende. «Det er hestene som er stjernene. Jeg er bare med.»

«Du trenger ikke å være så beskjeden,» sa jeg og lo litt. «Ned har fortalt meg mye om deg. Han sier at du har ridd siden nesten før du kunne gå, at du har vunnet mange konkurranser som eliterytter, at du er et stort talent og veldig målbevisst.»

Payton trakk på skuldrene og fiklet litt med de små flettene i hestens man. Da hun svarte, var det med enda lavere stemme. «Det er lett å være målbevisst når det er noe man brenner for.»

Jeg var ganske flink til å ta et hint etter mange år som amatørdetektiv. Men man trengte ikke mye detektiverfaring for å forstå at Payton ikke likte å snakke om dette. Altså skiftet jeg tema.

«Uansett,» sa jeg. «Ned har også fortalt meg at moren din og moren hans delte hybel da de studerte.»

«Det stemmer.» Et blad virvlet forbi, og Payton klappet hesten beroligende. «Da moren til Ned hørte at jeg skulle hit, tilbød hun meg å bo hos dem, så jeg slapp å ta inn på hotell.»

«Hun synes det er veldig hyggelig at du kommer, og hun gleder seg til å se deg,» forsikret Ned henne. «Jeg har fått beskjed om å si til deg at du ikke må spise for mye på dagen. Foreldrene mine har invitert til grillfest i kveld for å gjøre ære på deg.»

Jeg lo. «Det ligner dem,» sa jeg til ham. «Skal Paytons foreldre også bo hos dere?»

«Nei,» svarte Payton før Ned rakk å si noe. Et glimt av noe trist viste seg i ansiktet hennes. «De må bli i Chicago på grunn av jobb i dag og i morgen, og så har de en familiegreie som gjør at de er opptatt mesteparten av lørdagen. Men de har lovet å være her tidsnok til å se meg starte i Grand Prix-klassen om kvelden.»

«Grand Prix? Hva er det?» spurte Ned.

Jeg stirret oppgitt på ham.

«Fulgte du overhodet ikke med da vi var på dette stevnet i fjor?» sa jeg. «Grand Prix-klassen er den store sprangkonkurransen lørdag kveld. Det ligner på de sprangkonkurransene du ser under OL. Med store, fargerike hindre som sikkert er tre meter høye.»

Payton lo.

«Ikke helt,» sa hun. «Ikke engang de beste OL-hestene hopper over hindre som er tre meter høye! Det er nok heller halvannen meter.»

«Det spiller ingen rolle,» sa jeg og trakk på skuldrene. «Jeg synes alt jeg ikke kan skritte over selv, ser høyt ut.»

Ned la hånden på skulderen min. «Der borte kommer Bess og George,» sa han. «Jeg lurte på hvor det var blitt av dem.»

«Bess sa at hun ville kjøpe seg noe å drikke.»

Jeg la merke til at Payton så litt forvirret ut da de to bestevenninnene mine nærmet seg. «George er en forkortelse for Georgia,» forklarte jeg. «Men det er ingen som bruker det navnet annet enn for å irritere henne.»

Payton nikket. «Jeg skjønner.»

Både Bess og George hadde kjøpt seg brus, og George hadde dessuten et beger med pommes frites som var druknet i ketsjup. Lukten av frityr drev mot meg og overdøvet den gode lukten fra Paytons hest.

«Payton Evans, George Fayne, Bess Marvin,» sa Ned og pekte på hver enkelt idet han presenterte dem for hverandre. «Tro det eller ei, men Bess og George er kusiner,» la han flirende til.

«Hva mener du med tro det eller ei?» spurte Payton.

Jeg lo. Bess og George er kanskje i slekt med hverandre, men det er omtrent det eneste de har felles. Bess er lyshåret, blåøyd og veldig jentete. George er det motsatte av alt det. For eksempel kom Bess til ridestevnet i sommerkjole, ballerinasko og et matchende bånd i det skulderlange håret. George, derimot, hadde på seg det samme som hun gikk i hver eneste dag. Jeans, T-skjorte og joggesko.

«Ikke hør på ham,» sa Bess. «Hyggelig å hilse på deg, Payton.»

«Så du er superrytteren Ned hele tiden gnåler om,» la George til og stakk en pommes frites i munnen. «Han påstår at du kommer til å bli tatt ut på OL-laget. Stemmer det, eller er det bare noe han sier?»

Payton fiklet med tøylene, som hvilte løst over hestens manke.

«Treneren min har faktisk sagt at chef d’équipe for det amerikanske laget skal være til stede og se lørdagens Grand Prix-klasse.»

«Chef de hva?» spurte Bess idet hun rappet en pommes frites av George.

«Det er han som ansvarlig for uttaket til OL-laget,» forklarte Ned. «Moren og faren min snakket om det i går kveld etter at Paytons far ringte for å avtale de siste detaljene.»

«Wow,» sa jeg. «Denne OL-toppen kommer altså hit for å se deg ri? For å finne ut om du er god nok til det amerikanske laget?»

«Antagelig.» Payton trakk på skuldrene igjen. «Jeg mener, vi vet ikke helt sikkert at det er akkurat meg han kommer for å se. Men det er det treneren og foreldrene mine tror.»

«Kult.» George ga Paytons hest et prøvende klapp. «Er det denne hesten du skal ri når han skal se på?»

«Nei. Da skal jeg ri min egen hest – den mest erfarne spranghesten min. Han heter Midnatt.» Payton smilte da hun sa hestens navn. «Han er helt fantastisk. Dere kan jo hilse på ham senere.»

«Det vil vi gjerne,» sa Bess. «Bare det ikke er for mye senere. For jeg er sikker på at Nancy og Ned har andre planer for kvelden.» Hun kikket megetsigende på meg.

«Det har vi,» sa Ned. «Foreldrene mine skal jo ha grillfest i kveld. Du husker vel det? Dere er også invitert.»

«Det stemmer.» Bess snurpet munnen. «Men det var ikke det jeg siktet til.» Hun viftet spøkefullt med pekefingeren. «Jeg håper virkelig du har tenkt å gjøre noe mer romantisk sammen med Nancy denne helgen enn å ta henne med hjem for å grille sammen med familien din. Du har vel ikke glemt at dere har jubileum?»

«Hvordan kan han glemme det?» sa jeg. «Du har jo minnet ham på det to ganger om dagen den siste måneden.» Det var en overdrivelse, men bare litt. Bess er håpløst romantisk.

«Ja, la ham være i fred,» sa George til henne. «Jeg er sikker på at han har alt under kontroll.»

«Selvsagt har jeg det. Jeg mener, hvor romantisk er ikke dette?» Ned la en arm rundt skuldrene mine og forsynte seg med et par av Georges pommes frites. «Fritert mat, hestemøkk – hva mer kan en jente ønske seg?»

«Pass opp!» ropte en stemme plutselig og overdøvet latteren vår. Den tilhørte en av de andre rytterne – en tenåringsjente på en grå skimmel – og hesten travet rett mot Payton!

Payton kastet et blikk over skulderen sin og flyttet hesten til side akkurat tidsnok til å unngå et sammenstøt.

«Beklager,» ropte hun, selv om det ikke kunne være noen særlig tvil om at det var skimmelen som burde ha passet bedre på.

Rytteren gjorde holdt og snudde seg mot oss.

«Er dette første gang du er på stevne, Payton?» glefset hun. «Vet du ikke at dette er en oppvarmingsbane? Hvis du skal stå og skravle med folk, får du gjøre det et annet sted.»

«Beklager,» sa Payton igjen til tross for at den andre jenta allerede hadde ridd videre.

«Hyggelig jente,» bemerket George med et fnys. «Er det en venninne av deg?»

Payton sukket.

«Hun heter Jessica. Jeg kjenner henne egentlig ikke så godt – hun rir i en stall ikke så langt fra min, og vi starter i mange av de samme konkurransene. Jeg aner ikke hvorfor hun ikke liker meg, men hun har aldri lagt skjul på det.» Payton skar en grimase og kortet opp tøylene. «Men hun har rett i én ting – jeg burde ikke stå her og skravle, jeg burde varme opp. Vi ses senere, ok?»

«Det gjør vi,» sa Bess. «Lykke til.»

Vi så etter henne da hun red sin vei.

«Hun virker hyggelig,» sa jeg til Ned.

«Det er hun.» Ned forsynte seg med enda en pommes frites, til tross for Georges bebreidende blikk. «Mødrene våre prøver å møtes så ofte de kan, så jeg har kjent Payton lenge. Men nå har jeg ikke sett henne på to eller tre år.» Han slikket salt av fingrene. «Foreldrene hennes har ganske krevende jobber. Faren er en anerkjent finansmann, og moren er forsker ved et stort sykehus i Chicago.»

«Wow.» George plystret. «Imponerende.»

«Ja. Og det stemmer nok det de sier – at eplet ikke faller langt fra stammen. For Payton er også veldig ambisiøs.» Ned kastet et blikk mot banen. «Foreldrene hennes sier at hun begynte å mase om ridetimer da hun var tre eller fire år gammel, og etter det har hun tilbrakt hvert ledige minutt i salen. Så det er ikke så rart at folk har begynt å snakke om OL.»

Jeg fulgte blikket hans og så Payton galoppere rundt på midten av banen, der det var satt opp noen prøvehindre. Ansiktet hennes hadde et konsentrert uttrykk idet hun red utenom de andre rytterne og satte kurs mot det høyeste hinderet. Jeg holdt pusten da hesten svevde uanstrengt over.

«Pent,» sa Bess.

«Enig,» sa jeg. «Jeg gleder meg til å se henne konkurrere. Hvor lenge er det til det er hennes tur?»

«Jeg vet ikke.» Ned kikket mot porten et lite stykke unna oss. En jevn strøm av ekvipasjer hadde skrittet inn og ut av den mens vi hadde stått der.

«Det er et mysterium du får prøve å nøste opp i, Nancy,» fleipet George.

Jeg smilte. Venninnene mine liker å erte meg for detektivvirksomheten min. Men sannheten er at det virker som om de liker det like godt som meg. De klager i hvert fall aldri når jeg drar dem inn i den ene etterforskningen etter den andre. I hvert fall ikke så mye.

Vi så på mens Payton og hesten hennes prøvehoppet enda et hinder. Idet hesten landet, merket jeg at det foregikk noe et sted bak oss. Jeg kastet et blikk over skulderen min og fikk se en kvinne komme strenende i vår retning. Hun var liten av vekst, brun i ansiktet, og det kortklipte, rødblonde håret var litt mørkere enn mitt eget. Idet hun skyndte seg forbi oss mot gjerdet, var hun så opptatt av det som foregikk på banen at hun nesten slo brusboksen til Bess ut av hånden hennes.

«Payton!» ropte hun. Stemmen var overraskende høy til å komme fra et så lite menneske, og den hadde ingen problemer med å overdøve støyen på oppvarmingsbanen. «Kom hit – nå!»

Få sekunder senere skrittet Payton mot oss igjen.

«Dana!» sa hun andpusten. «Jeg trodde du skulle møte meg ved innridningen.» Hun kikket på oss. «Har du hilst på Ned og vennene hans? Dette er treneren min, Dana Kinney.»

«Hva?» Dana Kinney sendte oss et kort blikk og et bryskt nikk. «Payton, vi må snakke sammen – nå.»

«Om hva da?» Payton kikket på klokka. «Jeg hadde tenkt å dra bort til banen. Det er vel snart min tur.»

«Da skal jeg gjøre dette raskt.» Dana knyttet nevene langs siden og stirret opp på eleven sin. «En av stewardene har akkurat mottatt et anonymt tips om deg.»

«Om meg?» Payton satte opp et forvirret uttrykk. «Hva mener du? Hva slags tips?»

Dana skulte. «Det er noen som påstår at du doper alle hestene dine!»