Ann-Christin Gjersøe

9

Hvite hjerter

Kongelig besøk

Persongalleri

Amelia Sandø: | sykepleierskeelev ved Ekely Hospital
Ingrid Sandø: | jordmor, arbeider som barnepleierske hos familien Haust
Ellinor Abildgaard: | overlegens datter, Amelias lillesøster
Betty Gilje: | Amelias romvenninne, elev ved hospitalet
Mary Hayworth: | oversøster og forstanderinne ved hospitalet
Dr. Sophus Abildgaard: | hospitaldirektør, Ellinors far
Fru Martha Abildgaard: | hans hustru
Dr. Erik Grant: | overlege
Helene: | hans datter
Peder Wiig: | farmasøyt, Ingrids forlovede
Olav: | Ingrids sønn
Fru Magnhild Haust: | Olavs adoptivmor
Advokat Silas Haust: | Olavs adoptivfar
Jomfru Aagot: | husholderske hos ekteparet Haust
Rose Alstad: | tidligere tjenestepike hos ekteparet Haust
Justin Sommerfeldt: | arkeolog
Gilbert Sommerfeldt: | eldste sønn av handelshuseier Sommerfeldt, Justins bror

Dette hendte i forrige bok

Doktor Grants lille datter, Helene, blir rammet av sykdom som lammer henne fra livet og ned, og Amelia blir satt til å pleie henne. Uforvarende blir Amelia vitne til at doktor Grants hustru kysser kandidat Borch, og etter flere uheldige hendelser blir han avskjediget. Men han forlater ikke hospitalet alene: Fru Grant reiser med ham.

Ellinor får vite at hun er Amelias lillesøster, og at de to, som nieser av Ingeborg Wessel, er arvinger til Ekely – en arv ingen av dem ønsker seg.

Justin vender tilbake til Norge etter Olivers død, og han holder løftet han ga broren: Han oppsøker Ellinor og forteller at Oliver elsket henne til det siste. Men for Ellinor blir Justins tilbakekomst en skuffelse. Han laster seg selv for brorens død, og forlater henne like brått som han kom.

Ingrid nærmer seg Olav varsomt, og den lille gutten får stadig større tillit til henne. Samtidig forsøker hun å gjøre seg uunnværlig som Victorias barnepleierske, men da Peder frir til henne, blir hun stilt overfor et umulig valg: Hvem skal hun velge – sønnen eller mannen hun elsker?

Slik sluttet forrige bok

Den mest pratsomme av pikene, Anna, løftet en vottekledd hånd og vinket blidt da hun fikk øye på Ingrid. «Det er De som er barnepike hos Hausts, ikke sant?» spurte hun og kom løpende bort til Ingrid, etterfulgt av søsteren.

Ingrid nikket. «Det stemmer.»

«Vi har bygget en hule,» fortsatte piken ufortrødent og strøk hånden under en rennende nese, før hun pekte mot snøhulen.

Ingrid ble stående og trippe mens pikene snakket i munnen på hverandre.

«Jeg så Olav leke sammen med dere i sted,» skjøt hun inn. «Vet dere hvor han er?»

Anna så undrende på henne og dyttet luen tilbake fra pannen.

«Damen kom for å hente ham.»

Ingrid stirret på henne, uten først å forstå. «Damen? Hvilken dame?»

De to søstrene så på hverandre og gren på nesen. «Vi vet ikke hva hun heter,» opplyste Anna veslevoksent. «Men hun hadde rødt hår. Akkurat som oss.»

De to søstrene så på hverandre igjen og lo.

Ingrid kjente en isende redsel spre seg fra hjertet og videre ut i kroppen. Var det Rose pikene mente? Og hva mente de da de sa at hun hadde ʻhentet’ Olav?

Ingrid kjente hjertet slå langsommere og måtte støtte seg til porten idet omgivelsene begynte å seile rundt henne.

«Så dere hvor de gikk?» presset hun frem, tørr i munnen.

Pikene trakk på skuldrene. «Bortover gaten,» svarte Anna og pekte.

Ingrid trakk pusten dypt for å klarne hodet, løftet skjørtene og la på sprang mot enden av gaten, der hun ble stående og speide etter Olav.

Hun har tatt ham. Rose har tatt ham.

Hun kjente blodet dunke i halsen da hun kikket oppover gaten, mot bakketoppen, men hverken gutten eller enken var å se. Deretter rettet hun blikket nedover, mot bryggene.

Fortvilet hørte hun seg selv rope ut Olavs navn.

Men både Olav og den forrykte kvinnen var forsvunnet.

1

Aasgaardstrand, 16. desember 1911

Ingrid ble stående som fastfrosset. Frykten krøp som maur oppover bena, spredte seg videre ut i brystet og gjorde henne varm og kald om hverandre.

Rose var syk på sinnet, hun hadde vært innlagt på asylet, og både herr og fru Haust hadde ettertrykkelig sagt at de ikke ønsket å ha noe med den tidligere tjenestepiken å gjøre. Likevel hadde hun lusket rundt huset deres den siste tiden, til tross for at herr Haust hadde truet med å tilkalle politiet om hun igjen viste seg.

Frykten klemte til i brystet og gjorde henne nummen om hjertet.

Hvorfor i alle dager hadde hun tatt Olav med seg?

Hun orket ikke å lete etter svar, men la på sprang ned mot bryggene. De kunne ikke ha kommet langt, kunne de vel? Hvor lenge hadde Olav lekt ute i hagen uten at hun holdt øye med ham? Fem minutter? Ti?

Hun visste ikke, men kjente varmen springe frem på ryggen da hun så et dampskip legge ut fra bryggen. Farkosten var fylt til randen med passasjerer denne lørdagen, både barn og voksne, og hun tok seg i å speide etter den rødhårede kvinnen og et lite barn blant passasjerene.

Hva om Rose hadde tatt med seg Olav om bord?

Med hivende pust stormet hun utover bryggen, men visste at det uansett ville være for sent å stanse skipet.

«Har De sett en rødhåret kvinne, sammen med en liten gutt?» Hun grep tak i to kvinner som kom gående bortover piren, og som trolig hadde gått i land fra dampskipet. Kanskje de hadde sett Rose og Olav? Begge kvinnene så forskrekket på henne, men hun enset det ikke. «Han har lyst hår og en hvit pelslue,» forklarte hun hektisk.

Kvinnene rynket pannen og ristet på hodet før de hastet videre.

«Så De en rødhåret kvinne gå om bord?» Hun småløp bort til en eldre herre, som strevde med å samle reisebagasjen sin. «Hun var sammen med en liten gutt.»

Han så forundret på henne og ristet på hodet. «Jeg hadde nok med å komme meg av skipet,» svarte han.

Ingrid ble stående og se seg fortvilet rundt mens frykten banket i brystet.

Hvor er du? Hvor har du tatt veien?

Hun forsøkte å puste roligere mens hun lot blikket gli over bryggeområdet, der det myldret av menn, kvinner og barn denne dagen. Noen så ut til å være ute i et bestemt ærend, der de skrittet besluttsomt av sted, mens andre var ute for å promenere.

Rose, hvorfor tok du ham? Hvordan fikk du lokket ham med deg?

Tankene stilnet.

Hun hadde snakket med Rose to ganger. Første gang da hun kom til Hausts hus, og herr Haust hadde kastet Rose på dør, enda så fortvilet hun hadde vært. Andre gang var i går, da den tidligere tjenestepiken nærmest hadde tigget fru Haust om hjelp.

Men hun hadde ikke villet hjelpe henne.

I stedet hadde Rose bedt Ingrid om å gi fruen et brev. Ingrid hadde motstrebende tatt det imot og gjort som Rose hadde bedt om, og i sted hadde hun sett brevet ligge åpnet på fru Hausts nattbord.

Hva hadde Rose skrevet i brevet – og kunne det ha noe å gjøre med Olavs forsvinning?

Hårene reiste seg i nakken. Kanskje brevet kunne gi en pekepinn på hvorfor Rose hadde lokket Olav med seg?

Hun løftet skjørtene og begynte å løpe bortover bryggen igjen. Hva hadde gjort Rose så fortvilet? Var det fordi hun var fra forstanden, slik jomfru Aagot hevdet, eller skyldtes det noe annet?

Hun hadde ikke for vane å vende seg mot høyere makter for å be om hjelp, men nå ba hun en bønn om at brevet kunne gi svar. Uansett var hun nødt til å fortelle ekteparet Haust at Olav var forsvunnet og at det var enkefru Rose Alstad som hadde tatt ham.

Kvalmen veltet opp i magen da hun sprang oppover den bratte bakken til Hausts store, hvitmalte hus. Hvordan hadde hun kunnet la dette skje? Hvordan hadde hun kunnet tro at det var trygt å overlate Olav til de to tvillingpikene? De var barn!

Tårene sprengte på mens blodsmaken fylte munnen. For andre gang i hans unge liv hadde hun sviktet ham. Hun burde ikke ha forlatt ham uten å forsikre seg om at en voksen holdt et øye med ham. Hun burde ikke …

Bena føltes svake da hun rundet gatehjørnet, og hun var isende kald i brystet etter å ha løpt det hun maktet opp fra bryggene. Men da hun kikket mot hagen utenfor Hausts hus, trodde hun at øynene måtte spille henne et puss.

Det måtte være et annet barn, en annen liten gutt, som satt på trappen. Kanskje en av de andre naboguttene. Gutten nederst i gaten lignet Olav, han …

Hun stormet bortover gaten og opp hagegangen, før hun løftet Olav opp i armene og knuget ham inntil seg.

Lettelsen fikk tårene til å brenne i øynene, men på tungen lå en skjennepreken. Hvordan hadde han kunnet bli med den ukjente kvinnen? Men hun bet ordene i seg, vel vitende om at det var den fryktelige redselen som gjorde henne sint.

«Olav,» begynte hun og forsøkte å samle seg før hun satte ham ned igjen. Hun bøyde seg ned foran ham og strøk ham over kinnet. Selv så ikke Olav ut til å være hverken oppkavet eller redd. Tvert om. Han gomlet tilfreds på en kakekjeks mens de blå barneøynene kikket forundret på henne.

«Har du fått kjeks?» tvang Ingrid frem og forsøkte å smile.

Olav nikket, uten å si noe.

Hun børstet litt snø av luen hans. «Hvem har du fått den av?»

Olav flakket med blikket.

«Du kjente henne ikke?»

Olav ristet på hodet og så skyldbetynget på henne idet resten av kjeksen forsvant inn i munnen.

Ingrid fjernet noen smuler fra munnviken hans før hun tok de vottekledde hendene hans i sine. «Det var en dame som ga deg kakekjeksen, var det ikke?»

Olav nikket.

Ingrid klemte om hendene hans. «Du må aldri, noen gang, bli med den kvinnen igjen. Lover du meg det?»

Olav så forskrekket ut, og hun skjønte at det innstendige tonefallet hennes skremte ham. Men han nikket, så hun håpet at han forsto.

«Selv om hun vil gi deg en kake eller noe annet godt, må du aldri bli med henne igjen,» gjentok hun. «Eller noen andre.»

Olav nikket høytidelig, før han trakk av seg den ene votten. Ut av den lirket han en krøllete, fuktig lapp.

Ingrid tok imot den sammenbrettede lappen. Utenpå sto det skrevet Fru Magnhild Haust, men fuktigheten hadde fått blekket til å flyte utover.

«Ga kvinnen den til deg?»

Olav nikket, fremdeles uten å si noe.

Ingrid nølte et øyeblikk. Lappen var ikke til henne, men omstendighetene tatt i betraktning bestemte hun seg likevel for å lese den.

Forsiktig, for ikke å ødelegge det skjøre, våte papiret, brettet hun det ut og leste.

Godeste fru Haust.

Jeg forstaar at mit nærvær opprører Dem, men jeg ber for mine barn, ikke for meg selv.

Jeg vet det er meget at be om, men om De ikke ønsker at hjelpe meg, ber jeg Dem tenke paa mine to smaa.

Rose