Bernard Cornwell

STORMENS
KRIGERE

HISTORISK ROMAN

Oversatt av
Bente Rannveig Hansen

Bernard Cornwell

STORMENS
KRIGERE

HISTORISK ROMAN

Oversatt av
Bente Rannveig Hansen

Stormens krigere    
er tilegnet Phil og Robert

Stedsnavn

Stavingen av stedsnavn i det angelsaksiske England var en inkonsekvent affære, og uenigheten rådet, også om selve navnene. Derfor ble London skrevet som Lundonia, Lundenberg, Lundenne, Lundene, Lundenwic, Lundenceaster og Lundres. Noen lesere vil utvilsomt foretrekke andre versjoner av navnene i listen nedenfor, men jeg har i hovedsak brukt den stavemåten jeg har funnet i enten Oxford Dictionary of English Place-Names eller den nyere Cambridge Dictionary of English Place-Names, for årene nærmest eller innenfor Alfreds regjeringstid, 871–899 e.Kr. Imidlertid er heller ikke denne løsningen fullstendig sikker. I år 956 ble Hayling Island skrevet både som Heilingcigae og Hæglingaigge. Jeg har ikke vært konsekvent selv heller; jeg har valgt å bruke det moderne Northumbria i stedet for Norðhymbralond for å unngå antakelsene om at det gamle kongerikets grenser er identiske med grensene i det moderne Englands County of North-umberland. I likhet med selve stavemåten er med andre ord også denne listen upålitelig.

Æscs ås

Ashdown, Berkshire

Alencestre

Alcester, Warwickshire

Beamfleot

Benfleet, Essex

Bebbanburg

Bromborough, Cheshire

Cent

Kent

Contwaraburg

Canterbury, Kent

Cumbraland

Cumbria

Dunholm

Durham, County Durham

Dyflin

Dublin, Eire

Eads Byrig

Eddisbury Hill, Cheshire

Eoferwic

York, Yorkshire

Glaewecestre

Gloucester, Gloucestershire

Hedene

elven Eden, Cumbria

Horn

Hofn, Island

Hrotwulfs gård

Rocester, Staffordshire

Jorvik

York, Yorkshire

Ledecestre

Leicester

Liccelfield

Lichfield, Staffordshire

Lindcolne

Lincolsnhire

Loch Cuan

Strangford Lough, Nord-Irland

Lundene

London

Mann

Isle of Man

Mærse

elven Mersey

Sæfern

elven Severn

Strath Cloton

Strathclyde, Skottland

Use

elven Ouse

Wiltunscir

Wiltshire

Wintanceaster

Winchester, Hampshire

Wirhealum

The Wirral

DEL ÉN

Den brennende elven

Én

Natten sto i flammer. Flammer som sved himmelen og fikk stjernene til å blekne. Flammer som kvernet svart røyk inn over landet mellom elvene.

Finan vekket meg. «Trøbbel,» var det eneste han sa.

Eadith rørte på seg, og jeg skjøv henne unna. «Bli der,» sa jeg til henne og viklet meg ut av sengeteppene. Jeg famlet etter en bjørneskinnskappe og bredte den over skuldrene før jeg fulgte etter Finan ut på gaten. Ingen måne var å se, kun flammer reflektert i den tette grauten av røyk som drev innover land med nattevinden. «Vi trenger flere menn oppe på murene,» sa jeg.

«Det har jeg sørget for,» sa Finan.

Så det eneste jeg kunne gjøre, var å banne. Jeg bannet.

«Det er Brunanburh,» sa Finan i en dyster tone, og jeg bannet igjen.

Folk stimlet sammen i Ceasters hovedgate. Eadith hadde også kommet ut, svøpt i en stor kappe, og det røde håret hennes gnistret i skjæret fra lyktene som brant ved kirkedøren. «Hva er det?» spurte hun søvndrukkent.

«Brunanburh,» sa Finan beskt. Eadith gjorde korsets tegn. Jeg fikk et glimt av den nakne kroppen hennes da hun smøg hånden fram fra kappen for å berøre pannen sin, før hun igjen knuget den tunge ullkappen tett inn mot magen.

«Loki.» Jeg sa navnet høyt. Han er ildens gud, hva de kristne enn måtte fortelle deg. Og Loki er den mest utkrøpne av alle gudene, en luskemikkel som villeder, sjarmerer, bedrar og gjør oss vondt. Ilden er hans tveeggede våpen, som kan varme oss, koke maten vår, skålde oss eller drepe oss. Jeg rørte ved torshammeren jeg hadde hengende om halsen. «Æthelstan er der,» sa jeg.

«Hvis han lever,» sa Finan.

Vi kunne ikke foreta oss noe som helst så lenge det var mørkt. Ferden til Brunanburh tok minst to timer på hesteryggen, og ville tatt enda lengre tid i nattemørket, der vi ville ha stavret oss gjennom skogen og kanskje ridd inn i et bakhold satt opp av mennene som hadde antent burhen der. Det eneste jeg kunne gjøre, var å sørge for fullt vakthold fra Ceasters murer i tilfelle et angrep ville bryte løs i dagrenningen.

Ikke at jeg fryktet et slikt angrep. Ceaster var bygd av romerne og var like solid som noen annen festning i Britannia. Nordmennene ville måtte forsere en oversvømt vollgrav og reise stiger mot de høye steinmurene, og nordmenn har alltid vist uvilje mot å storme festninger. Men Brunanburh sto i brann, så det var ikke godt å vite hva dagrenningen hadde å by på av overraskelser. Brunanburh var den nyeste burhen vår, reist av Æthelflaed som hersket over Mercia, og den bevoktet elven Mærse, som ga nordmennenes båter en enkel rute inn i det sentrale Britannia. I tidligere år hadde det vært travelt på Mærse, med årer som sank og steg der dragehodeprydede båter drev motstrøms innover elven og brakte nye krigere til den endeløse kampen mellom nordmenn og saksere, men Brunanburh hadde satt en stopper for denne tilstrømningen. Vi hadde en flåte liggende der, tolv skip hvis mannskap var beskyttet av Brunanburhs tjukke tømmervegger, og nordmennene hadde lært seg å frykte disse skipene. Hvis de steg i land på vestkysten av Britannia i våre dager, var det for å begi seg til Wales eller til Cumbraland, som var det ville, mannvonde landet nord for Mærse.

Men ikke i natt. I natt var det flammer ved Mærse.

«Kle på deg,» sa jeg til Eadith. Det var ikke tale om at vi kunne legge oss til å sove igjen.

Hun rørte ved det smaragdbesatte korset hun hadde om halsen. «Æthelstan,» sa hun mykt, som om hun ba for ham mens hun fingret med korset. Hun var blitt glad i Æthelstan.

«Han lever, eller han er død,» sa jeg tvert, «og det får vi ikke vite før dagen gryr.»

Vi red like oppunder dagrenningen, red nordover i ulvetimen, langs den brosteinsbelagte veien gjennom den skyggefulle gravlunden der døde romere lå begravd. Jeg tok med meg seksti menn, alle sittende på raske, lette hester slik at vi kunne ta flukten dersom vi skulle råke ut for en hær av remjende nordmenn. Jeg sendte speidere foran oss, men vi hadde det for travelt til å utvise vår sedvanlige aktsomhet, som innebar å vente på speidernes rapporter før vi red videre. Denne gangen ville vi ikke bli advart før vi fant speiderne døde. Vi forlot romerveien og fulgte stien vi hadde tråkket opp gjennom skogen. Skyer hadde seget inn fra vest, og det sildret lett fra himmelen, men ennå svulmet røyken foran oss. Lokis brann ville kanskje kunne slukkes av regn, men ikke av dette skvalet her, og røyken spottet og egget oss videre.

Så kom vi ut av skogen der hvor åkrene ble til mudderbanker og mudderbankene fløt over i elven, og der, langt ut mot vest for oss, på det vide spennet av sølvgrått vann, lå det en flåte. Tjue, tretti skip, kanskje flere, det var umulig å si, for de var så tett fortøyd, men selv på lang avstand så jeg at forstavnene deres var prydet med nordmennenes villdyr; med ørner, slanger og ulver. «Gud bedre,» sa Finan forferdet.

Vi satte opp farten idet vi slo inn på en krøttersti som buktet seg langs elven litt lenger oppe på den sørlige bredden. Vinden sto i ansiktene våre, og rett som det var kom det et hufs som fikk krusninger til å jage over Mærse. Ennå kunne vi ikke se Brunanburh, for festningen lå bakom en skogbevokst høyde, men en brå bevegelse i utkanten av skogen fortalte oss at det var menn der, og de to speiderne mine snudde hestene og galopperte tilbake mot oss. Hvem det enn var som hadde skremt dem, så forsvant de inn i det tette løvverket, og like etterpå lød et horn, en dyster larm i den gråkalde demringen.

«Det er vel ikke borgen som brenner,» sa Finan beklemt.

Jeg svarte ikke, men dreide heller unna stien og innover i landet, over den frodige beitemarken. De to speiderne nærmet seg, hestene deres sparket opp klumper med fuktig torv. «Det er menn inne mellom trærne, herre!» ropte den ene. «Minst et dusin, sikkert flere!»

«Og de er stridsklare,» meddelte den andre.

«Stridsklare?» spurte Finan.

«Skjold, hjelmer, våpen,» forklarte den andre av dem.

Jeg førte mine seksti menn sørover. Beltet av ungskog sto som en barriere mellom oss og Brunanburh, og dersom fiender ventet på oss, hadde de utvilsomt sperret av stien. Om vi fulgte tråkket videre, ville vi ri like inn i skjoldborgen deres, skjult blant trærne. Ved å dreie innover i landet tvang jeg dem til å forflytte seg i stedet og bryte formasjonen, så jeg satte opp farten, sporet hesten til galopp. Sønnen min red opp på min venstre side. «Det er ikke borgen som brenner!» ropte han.

Røyken ble tynnere. Den steg fortsatt bakom trærne, en grå skittflekk som forsvant inn i det lave skydekket. Det så ut som den kom fra elven, og jeg antok at Finan og sønnen min hadde rett, at det ikke var festningen som brant, men skipene. Våre skip. Men hvordan hadde fienden tatt seg fram til dem? Hadde de kommet i dagslys, ville de blitt oppdaget, og forsvarerne av borgen ville bemannet båtene og utfordret fienden. At de skulle ha kommet om natten, var nærmest utenkelig. Mærse var grunn og vrimlet av mudderbanker, og ingen skipsfører ville engang tenke på å føre et fartøy så dypt inn i landet på en mørk, måneløs natt.

«Det er ikke borgen!» ropte Uhtred enda en gang. Han fikk det til å høres ut som gode nyheter, men jeg fryktet at festningen hadde falt, og at en horde av nordmenn hadde forskanset seg bak det solide pæleverket. Hvorfor skulle de sette fyr på noe de med letthet kunne forsvare?

Terrenget steg. Jeg kunne ikke skimte en eneste fiende inne blant trærne. Det betydde ikke at de ikke var der. Hvor mange var de? Tretti skip? Det kunne fort bety tusen menn, og disse mennene måtte ha visst at vi kom ridende fra Ceaster. Hadde jeg vært anfører for fienden, ville jeg ha ventet like bak trærne, noe som talte for at jeg burde la framrykkingen gå saktere og sende speiderne foran oss på ny, men i stedet satte jeg hælene i siden på hesten. Skjoldet mitt bar jeg på ryggen og der lot jeg det henge, jeg rugget bare Slangeånden løs nede i sliren. Jeg var sint og jeg var skjødesløs, men instinktet mitt sa at det ikke lå fiender på lur like bakom skogbeltet. Det kunne være at de hadde ventet ute på stien, men ved å dreie brått innover i landet hadde jeg gitt dem knapt med tid til å danne en ny skjoldborg høyere oppe i terrenget. Skogsmarken skjulte fremdeles det som befant seg bakenfor, og jeg snudde hesten og red vestover igjen. Jeg braste inn i løvverket, dukket under en grein, lot hesten tråkle seg innover mellom trærne, og så var jeg gjennom skogbeltet. Jeg trakk i tømmene, satte ned farten, speidet, stanset.

Ingen fiende.

Mennene mine kom farende gjennom underskogen og stoppet bak meg.

«Takk Kristus,» sa Finan.

Borgen var ikke tapt. Mercias hvite hest vaiet ennå over festningsvollene, og ved siden av det blafret gåseflagget til Æthelflaed. Et tredje banner hang fra murene, et nytt banner som jeg hadde fått kvinnene i Ceaster til å lage. Det banneret viste dragen av Wessex med et sikksakklyn i en hevet klo. Det var prins Æthelstans symbol. Gutten hadde selv bedt om å få et kristent kors på flagget sitt, men jeg hadde gitt beskjed om at lynet skulle broderes på det i stedet.

Jeg omtalte Æthelstan som en gutt, men han var en mann nå, fjorten eller femten år gammel. Han hadde vokst og blitt lang, og den gutteaktige skjelmskheten var dulmet av erfaring. Det fantes dem som ønsket Æthelstan død, og det visste han godt, så det var kommet noe vaktsomt i blikket hans. Han var staselig å se til også, om jeg skulle ta Eadiths ord for gitt, med de skarpe øynene i et firskårent ansikt, og med hår svart som en ravnevinge. Jeg kalte ham prins Æthelstan, mens de som ønsket livet av ham, kalte ham en lausunge.

Og det var ikke få som trodde på løgnene deres. Æthelstan var født av ei pen kentisk jente som hadde dødd da hun satte ham til verden, men faren hans var Edward, sønn av kong Alfred og nå selveste kongen av Wessex. Baketter hadde Edward giftet seg med ei vestsaksisk jente og blitt far til nok en sønn, noe som gjorde Æthelstan til en uleilighet, og enda mer siden det gikk rykter om at han ingenlunde var en lausunge, siden Edward i dølgsmål sågar hadde giftet seg med jenta fra Kent. Om det var sant eller ei – og jeg visste med god grunn at ryktene om det første giftermålet var så sanne som de kunne bli – betydde lite for alle dem i farens kongedømme som fastholdt at Æthelstan var den uønskede sønnen. Han var ikke blitt oppfostret i Wintanceaster slik som de andre barna til Edward, men var blitt sendt til Mercia. Edward selv påsto at han likte gutten, men neglisjerte ham likevel, og det gjorde han fordi Æthelstan i sannhet var en skam. Han var kongens eldste sønn, ætlingen, men hadde en yngre halvbror hvis hevntørste mor ønsket Æthelstan død nettopp fordi han sto mellom hennes egen sønn og tronen av Wessex. Jeg for min del likte Æthelstan. Jeg likte ham så godt at jeg ville han skulle kreve tronen som var hans fødselsrett. Men før han kunne bli konge, måtte han lære hva som var en manns forpliktelser, og derfor hadde jeg gitt ham kommandoen over festningen og over flåten ved Brunanburh.

Og nå var flåten borte. Den var brent ned. Skrogene oste der de lå ved siden av de forkullede restene av piren det hadde tatt oss et år å bygge. Vi hadde drevet pæler av alm dypt ned i strandlinjen og skjøvet gangbroen ut forbi lavvannsmerket, og på den måten anlagt en havneplass der en stridsflåte til enhver tid ville ligge parat. Nå var havneplassen borte, og likeledes de gjeve skipene med sine høye forstavner. Fire av skipene hadde vært strandsatt over lavvannsmerket og lå der og ulmet fremdeles, mens de andre bare var svartnede spanter i det grunne vannet. Ved enden av piren lå tre dragehodeprydede skip fortøyd til de forbrente pælene. Enda flere skip lå bortenfor der igjen, og roerne brukte årene for å holde fartøyene tilbake i elvestrømmen og det ebbende tidevannet. Resten av fiendeflåten befant seg noen hundre meter opp i elven.

Og på land, mellom oss og den brente havneplassen, der var det menn. Menn i brynje, menn med skjold og hjelmer, menn med spyd og sverd. Det var kanskje to hundre av dem. De hadde samlet den lille buskapen de kunne finne, og nå drev de dyrene mot elvebredden der de ble slaktet slik at kjøttet kunne fraktes vekk derfra. Jeg kastet et blikk på festningen. Æthelstan kommanderte ett hundre og femti menn der, og jeg kunne se at de sto tett oppe på festningsvollene, men han gjorde ingen forsøk på å hindre fiendens retrett. «Nå tar vi rotta på noen av de lusehundene,» sa jeg.

«Herre?» sa Finan, bekymret over at vi var i mindretall.

«De kommer til å stikke,» sa jeg. «De vil heller søke tilflukt om bord i skipene sine enn å føre en krig på land.»

Jeg trakk Slangeånden. Nordmennene som hadde gått i land, var alle til fots, og de var spredt. De fleste befant seg nær landsiden av den nedbrente havneplassen der de kjapt kunne danne en skjoldborg, mens flere dusin andre hadde sin fulle hyre med kveget. Det var de mennene jeg siktet meg inn mot.

Og jeg var sint. Jeg kommanderte garnisonen ved Ceaster, og Brunanburh var en del av den garnisonen. Borgen var en avsidesliggende festning, den var blitt overrumplet, skipene var brent og jeg var sint. Jeg ville ha blod ved daggry. Jeg kysset skaftet på Slangeånden og ga hesten av sporene, og vi satte i full galopp nedover den slake skråningen, med trukne sverd og spyd som pekte forover. Jeg ønsket at også jeg hadde tatt med et spyd, men det var for sent å tenke på det. Kveggjeterne fikk se oss og prøvde å flykte, men de var ute på mudderbankene der kyrne fikk panikk, og hovene våre dundret mot den duggvåte torvbakken. Den største fiendeflokken dannet en skjoldborg der de forkullede restene av piren møtte tørt land. Vi hadde imidlertid ingen intensjoner om å slåss mot dem. «Jeg vil ha fanger!» brølte jeg til mennene mine. «Gi meg fanger!»

Et av skipene til nordmennene satte kurs mot stranden, enten for å styrke mennene på land eller for å tilby dem en fluktvei. Tusen hvite fugler lettet fra det grå vannet med hyl og skrik og ga seg til å sirkle over beitemarken der skjoldborgen var blitt dannet. Jeg så at et banner var løftet over de sammenhektede skjoldene, men jeg hadde ikke tid til å se nærmere på det, for nå tordnet hesten min over tråkket, ut på bredden og ned mot strandlinjen. «Fanger!» ropte jeg igjen. Jeg passerte en slaktet okse, blodet dens fløt tjukt og svart i gjørma. Mennene hadde tatt til å partere den, men så hadde de flyktet, og disse rømlingene tok jeg igjen, og med flatsiden av Slangeånden mælte jeg en av dem i bakken. Jeg vendte om. Hesten min skled i gjørma, steilet, og da den falt, brukte jeg vekten dens til å pløye Slangeånden inn i brystet på en annen mann. Bladet gjennomboret skulderen hans og søkk så langt inn at blodet boblet i munnvikene, og jeg sparket til hesten for at den skulle rygge og slik dra den tunge klingen ut av den døende mannen. Finan red forbi meg, og så passerte sønnen min i galopp mens han holdt sverdet sitt, Ravnenebbet, lavt før han bøyde seg ned fra salen og drev det inn i ryggen på en flyktende mann. En desperat nordmann sveipet en øks mot meg som jeg glatt unnvek, og i neste øyeblikk gikk spydbladet til Berg Skallagrimmrson gjennom ryggraden på mannen, gjennom innvollene hans, og kom ut midt på magen, glinsende og med strimer av blod. Berg red barhodet, og det lyse håret hans, langt som på en kvinne, var behengt med knokler og bånd. Han flirte mot meg idet han løsnet grepet om spydskaftet av ask og trakk sverdet sitt. «Det ser ut som jeg ødelegge brynjen hans, herre!»

«Jeg vil ha fanger, Berg!»

«Jeg drepe noen lusehunder først, ja?» Han satte av gårde, fortsatt med et flir om leppene. Han var en norsk kriger, kanskje atten eller nitten somre gammel, men han hadde allerede rodd et skip til Horn på øya av ild og is langt ute i Atlanteren, og han hadde kjempet i Irland, i Skottland og i Wales, og han kunne berette om hvordan han hadde rodd inne i landet gjennom hele skoger av bjørketrær, som han hevdet vokste i den østlige delen av nordmennenes land. Det var frostgiganter der, fortalte han, og ulver store som hingster. «Jeg skulle være tusen ganger død, herre,» sa han til meg, men nå levde han bare fordi jeg hadde spart livet hans. Han var blitt min mann, hadde gitt meg sitt æresord, og i min tjeneste kappet han hodet av en fange med ett sveip med sverdet. «Ja!» brølte han over skulderen til meg. «Jeg kvesse bladet godt!»

Finan var nede ved vannkanten, og en mann om bord på skipet som nærmet seg, kastet et spyd mot ham. Våpenet grov seg ned i gjørmebredden, og Finan bøyde seg foraktfullt ned fra salen, grep fatt i det, og satte fart mot en mann som lå rett ut i gjørma og blødde. Finan så seg tilbake, forsikret seg om at han ble iakttatt, før han hevet spydet og var parat til å gyve bladet inn i vomma på den sårede mannen. Så stanset han, og jeg ble paff da jeg så at han kastet spydet fra seg. Han lot seg gli ned av hesten og knelte ved den sårede mannen, sa et eller annet, og kom seg opp på beina igjen. «Fanger,» ropte han, «vi trenger fanger!»

Et horn lød fra festningen, og jeg snudde meg og så menn myldre ut av Brunanburhs port. De kom med skjold, spyd og sverd, klare til å danne en mur som kunne drive fiendens skjoldborg ut i elven, men inntrengerne trengte ikke vår hjelp, for de trakk seg tilbake allerede. De vasset forbi de forkullede pælene og ålte seg rundt de rykende båtene før de kløv om bord i de nærmeste skipene. Skipet som nærmet seg, stanset så brått at årene pisket opp sanden på grunna. Mennene om bord var uvillige til å møte mine menn, som ropte hånsord mot dem der de sto og ventet ved elvekanten med trukne sverd og blodige spyd. Flere av fiendens menn vadet ut mot de dragehodeprydede båtene. «La dem være!» ropte jeg. Jeg hadde higet etter blod ved daggry, men det var ikke noe å vinne på å slakte en håndfull menn på Mærses grunner og kanskje miste en håndfull av mine egne. Fiendens hovedflåte, som hadde bestått av hundretalls flere menn, rodde alt oppover elven. For å svekke den måtte jeg ha drept de samme hundretalls mennene, og ikke bare noen få av dem.

Mannskapet om bord på de nærmeste skipene brølte fornærmelser mot oss. Jeg så menn bli halt om bord, og lurte på hvor denne flåten hadde kommet fra. Det var mange år siden jeg hadde sett så mange skip fra nordområdene. Jeg styrte hesten min ned mot elvebredden. En mann kastet et spyd mot meg, men det fløy ikke langt nok, og med overlegg stakk jeg Slangeånden i sliren for å vise fienden at jeg aksepterte at kampen var over, og jeg så at en gråskjegget mann blant dem lot hånden streife albuen til en ung mann som ville til å kaste enda et spyd. Jeg nikket til gråskjegget, som løftet hånden bekreftende.

Så hvem var de? Det ville fangene snart nok fortelle oss. Vi hadde tatt innpå et snes av dem, fanger som nå ble strippet for brynjer, hjelmer og verdisaker. Finan knelte nok en gang ved den sårede mannen og sa noe til ham, og jeg styrte hesten i den retningen, men stoppet forfjamset, for nå bråreiste Finan seg og pisset på mannen, som reagerte med å slå kraftløst etter ham med en hanskekledd hånd. «Finan?» ropte jeg.

Han ignorerte meg. Han snakket til fangen på sitt eget irske tungemål, og mannen svarte sint på det samme språket. Finan lo, og så var det som han forbannet mannen, for han messet fram ord brutalt og tydelig mens han rettet utspilte fingrer mot det pissblaute ansiktet som om det var en besvergelse han framsa. Jeg antok at hva som enn gikk for seg, så hadde det ikke noe med meg å gjøre, og derfor snudde jeg meg atter mot skipene i enden av den ødelagte havneplassen, tidsnok til å se fiendens fanebærer klyve om bord i det eneste skipet med høy forstavn som ennå lå der. Mannen var i brynje og hadde sin fulle hyre med å heise seg over skipssiden, så han ga fra seg fanen, rakte begge armene i været og lot seg hale om bord av to andre krigere. Og jeg dro kjensel på banneret, og trodde knapt mine egne øyne.

Hæsten?

Hæsten.

Om det hadde levd bare én udugelig, forrædersk slimål av en mannelort her i verden, så var det Hæsten. Jeg hadde kjent ham i en mannsalder, jeg hadde til og med reddet det usle livet hans, og han hadde sverget troskap til meg, foldet hendene sine rundt mine, som i sin tur var foldet om skaftet på Slangeånden, og han hadde felt tårer av takknemlighet mens han sverget å være min mann, å forsvare meg, tjene meg og bli belønnet med mitt gull, min lojalitet, og bare noen måneder senere hadde han brutt eden og stått mot meg i strid. Han hadde erklært fred med Alfred og brutt den eden også. Han hadde ført tropper som herjet Wessex og Mercia, inntil jeg, i Beamfleot, omsider hadde trengt mennene hans opp i et hjørne og formørket bekkene og sumpmarkene der med blodet deres. Vi hadde fylt hele grøfter med de døde mennene hans, og ravnene hadde fråtset den dagen, men Hæsten selv hadde unnsluppet. Han unnslapp bestandig. Han hadde mistet hæren sin, men ikke sluheten, og på ny hadde han dukket opp, denne gangen i Sigurd Thorrsons og Knut Ranulfsons tjeneste, og de mennene hadde dødd i et nytt blodbad, men Hæsten hadde sluppet unna atter en gang.

Nå var han tilbake, og flagget han førte, var en hvitnet hodeskalle festet til en stake. Skallen flirte av meg fra det nærmeste skipet, som nå rodde vekk. Mennene om bord ropte hånsord, og fanebæreren veivet hodeskallen fra side til side. Bortenfor dette skipet lå et større skip, forstavnen var prydet av en stor drage med hoggtenner i den vidåpne kjeften, og i akterenden kunne jeg se en kappekledd mann iført en sølvfarget hjelm kronet med svarte ravnevinger. Han tok av seg hjelmen og bukket hånlig for meg, og jeg så at det var Hæsten. Han lo. Han hadde brent båtene mine og stjålet noen få kyr, og for Hæsten var det seier god nok. Det var ikke hevn for Beamfleot, han ville bli nødt til å drepe meg og alle mennene mine for å skape balanse i den blodige vektskålen, men han hadde gjort oss til latter, og dessuten hadde han åpnet Mærse for en ovdiger flåte av nordmenn som nå rodde oppover elven. En fiendeflåte som kom for å ta landet vårt, anført av Hæsten selv.

«Hvordan har det seg at en lusehund som Hæsten kommanderer så mange menn?» spurte jeg høyt.

«Han gjør jo ikke det.» Sønnen min hadde latt hesten skritte inn i skyggene, og nå tøylet han den like ved der jeg sto.

«Gjør han ikke det?»

«Det er Ragnall Ivarson som kommanderer dem.»

Jeg sa ikke noe, men kjente et kaldgufs gå gjennom kroppen. Ragnall Ivarson var et navn jeg kjente, et navn vi alle kjente, et navn som hadde spredt frykt opp og ned Irskesjøen. Han var nordmann og kalte seg Sjøkongen, for landområdene hans lå strødd overalt hvor opprørte bølger slo mot stein eller sand. Han hersket der hvor selene svømte og lundefuglene fløy, der vindene hylte, og der skip gikk på grunn, der kulden bet som kniver og druknede menns sjeler våndet seg i mørket. Mennene hans hadde erobret de ville øyene utenfor Skottland, lagt under seg landområder langs kysten av Irland og trellbundet folk i Wales og på Isle of Mann. Det var et kongedømme uten grenser, for hver gang en fiende ble for vanskelig å få ram på, flyktet Ragnalls menn med langskipene sine og seilte mot en annen vill kyst. De hadde plyndret kystene i Wessex, tatt slaver og kveg, de hadde endog rodd oppover Sæfern og truet Gleawecestre, skjønt motet deres hadde sviktet i møte med festningsmurene der. Ragnall Ivarson. Jeg hadde aldri møtt ham, men jeg kjente ham. Jeg kjente til ryet hans. Ingen mann seilte et skip bedre, ingen mann kjempet mer halsstarrig, ingen mann var fryktet som ham. Han var et råskinn, en pirat, en vill konge av ingensteder, og min datter Stiorra hadde giftet seg med broren hans.

«Og Hæsten har sverget troskap til Ragnall,» fortsatte sønnen min. Han så på skipene som trakk seg unna. «Ragnall Ivarson» – han ble ved å glane på den vikende flåten – «har gitt opp det irske landet sitt. Han har latt mennene sine vite at forsynet har skjenket ham Britannia i stedet.»

Hæsten var en dumskalle, tenkte jeg. Han var en rotte som hadde alliert seg med en ulv, en pjuskete spurv som satt på skulderen til en ørn. «Har Ragnall overgitt det irske landområdet sitt, sier du?» spurte jeg.

«Det var det mannen fortalte.» Sønnen min gjorde en håndbevegelse mot der fangene sto.

Jeg murret. Jeg visste lite om hva som foregikk i Irland, men de siste årene hadde jeg hørt forlydender om at nordmenn ble jaget ut av landet. Skip hadde krysset havet med overlevende etter grimme kriger, og menn som hadde hatt til hensikt å ta landområder i Irland, prøvde seg i stedet i Cumbraland eller langs den walisiske kysten, og noen seilte enda lenger, til Neustria eller Frankia. «Ragnall er mektig,» sa jeg, «så hvorfor skulle han bare legge Irland bak seg?»

«Fordi irene overtalte ham til å dra.»

«Overtalte?»

Sønnen min trakk på skuldrene. «De har seidmenn, kristne seidmenn, som ser inn i framtiden. De sa at Ragnall vil bli kongen av hele Britannia dersom han forlater Irland, og de forsynte ham med krigere.» Han nikket mot flåten. «Det er ett hundre irske krigere om bord på de skipene der.»

«Kongen av hele Britannia?»

«Det var det fangen sa.»

Jeg spyttet. Ragnall var ikke den første som hadde drømt om å herske over hele øya. «Hvor mange menn er det han har?»

«Tolv hundre.»

«Og det er du sikker på?»

Sønnen min smilte. «Du har undervist meg grundig, far.»

«Hva er det jeg har lært deg?»

«At en spydspiss i leveren på en fange er den aller beste måten å godsnakke med ham på.»

Jeg så etter de siste båtene der de rodde østover. Om litt ville de være ute av syne. «Beadwulf!» ropte jeg. Han var en liten senete kar med blekktegninger rispet inn i ansiktet, slik danene gjerne hadde, skjønt Beadwulf var sakser. Han var en av de beste speiderne mine, en mann som kunne ta seg over en åpen gressmark som en dauing. Jeg nikket mot skipene som forsvant. «Ta med deg et dusin menn,» sa jeg til Beadwulf, «og følg etter de lusehundene. Jeg vil vite hvor de legger til land.»

«Ja vel, herre,» sa han og snudde seg bort.

«Og Beadwulf!» ropte jeg, og han så seg tilbake igjen. «Prøv å se hvilke bannere som befinner seg om bord på skipene,» sa jeg til ham. «Og vær spesielt på utkikk etter en rød øks! Hvis du ser en rød øks, vil jeg ha beskjed, og det kjapt!»

«En rød øks, herre,» gjentok han og skyndte seg videre.

Den røde øksen var symbolet til Sigtryggr Ivarson, min datters ektemann. Han gikk nå under navnet Enøyde Sigtryggr fordi jeg hadde tatt det høyre øyet hans med spissen av Slangeånden. Han hadde stormet Ceaster og blitt slått tilbake, men i nederlaget hadde han tatt med seg Stiorra. Hun hadde ikke reist som fange, men som Sigtryggrs elskede, og fra tid til annen hørte jeg fra henne. Hun og Sigtryggr var i besittelse av landområder i Irland, og fordi jeg hadde tvunget henne til å lære å lese og skrive, kunne hun nå skrive brev til meg. «Vi rir i sanden,» hadde hun skrevet, «og i åsene. Det er vakkert her. De kan ikke fordra oss.» Hun hadde fått en datter, mitt første barnebarn, og hun hadde gitt datteren navnet Gisela etter sin egen mor. «Gisela er vakker,» skrev hun, «og de irske prestene forbanner oss. De skriker ut sine besvergelser om natten og høres ut som døende villfugler. Jeg elsker dette stedet. Min mann sender deg sine hilsninger.»

Folk hadde bestandig antatt at Sigtryggr var den farligste av de to brødrene. Han hadde rykte på seg for å være mer utkrøpen enn Ragnall, og det gikk gjetord om sverdkunstene hans, men tapet av øyet, eller kan hende var det giftermålet med Stiorra, hadde mildnet ham. Det ble sagt at Sigtryggr nøyde seg med å dyrke åkrene sine, fiske i sjøene sine og forsvare landområdene sine, men ville han fremdeles være nøyd med dette om hans eldre bror erobret Britannia? Det var derfor jeg hadde bedt Beadwulf holde utkikk etter den røde øksen. Jeg ville vite om min datters ektemann var blitt min fiende.

Prins Æthelstan fant meg da det siste fiendeskipet gled ut av syne. Han kom trekkende med et halvt dusin følgesvenner, alle sittende over skrevs på hver sin store hingst. «Herre,» ropte han. «Jeg er så lei for det!»

Jeg viftet med hånden for å få ham til å tie og vendte atter oppmerksomheten mot Finan. Han remjet iltert til mannen som lå kvestet ved føttene hans, og den kvestede mannen ropte tilbake, og jeg trengte ikke forstå det fremmedartede irske tungemålet for å skjønne at de utvekslet bannskap. Jeg hadde sjelden sett Finan så sint. Han spyttet, kjeftet og skrålte, med rytmiske ord tunge som hammerslag. Ordene traff motstanderen hans, som var såret fra før av, og som nå syntes å bli enda mer avkreftet under de haglende fornærmelsene. Menn stirret på de to, himmelfalne over vreden deres, og så gikk Finan bort og hufset tak i spydet han hadde slengt fra seg. Han trampet bort til offeret sitt igjen, framsa enda noen ord mens han rørte ved krusifikset om halsen sin. Så, som om han var en prest som løftet det vigslede brødet, hevet han spydet med begge hender, med spissen pekende ned, og holdt det høyt. Han tidde en stund, så talte han på engelsk.

«Måtte Gud tilgi meg,» sa han.

Han rammet spydet hardt ned, brølende av anstrengelsen det kostet ham å pløye bladet gjennom brynje og bein til hjertet innenfor, og mannen rykket til under det krasende spydet, og blodet veltet ut av munnen hans, og han sprellet med armer og bein i noen få døende hjerteslag. Så fantes det ikke flere hjerteslag, og han var død, måpende, naglet til bredden med et spyd som hadde gått rett gjennom hjertet hans og ned i jorden under.

Finan gråt.

Jeg drev hesten min bort til ham og bøyde meg ned og rørte ved skulderen hans. Han var min venn, min eldste venn, min følgesvenn i hundre skjoldborger. «Finan?» sa jeg, men han så ikke på meg. «Finan!» sa jeg igjen.

Og denne gangen så han opp på meg, med tårer på kinnene og fortvilelse i blikket. «Jeg tror han var min egen sønn,» sa han.

«At han var hva for noe?» spurte jeg forferdet.

«Sønn eller nevø, jeg vet ikke. Gud hjelpe meg, jeg vet ikke. Men jeg drepte ham.»

Han gikk sin vei.

«Jeg er så lei for det,» sa Æthelstan igjen, og hørtes like fortvilt ut som Finan. Han stirret på røyken som sev langsomt over elven. «De kom om natten,» sa han, «og vi ante ingenting før vi så flammene. Jeg er så lei for det. Jeg sviktet deg.»

«Hold toskeskapen for deg selv,» snerret jeg. «Du kunne umulig ha stoppet den flåten der!» Jeg feide ut med hånden mot elvesvingen der det siste av Sjøkongens skip hadde glidd bak en treklynge. Et av de brennende skipene våre krenget, og det kom en hvesende lyd da vanndamp fikk røyken til å tjukne.

«Jeg ville slåss mot dem,» sa Æthelstan.

«I så fall er du et forbannet fjols,» svarte jeg iltert.

Han ble mørk i ansiktet, og så pekte han på de brennende skipene og den slaktede okseskrotten. «Jeg ville redde oss fra dette!» sa han.

«Du velger dine kamper,» sa jeg hissig. «Du befant deg i trygghet bak murene, så hvorfor miste menn? Du kunne umulig ha stoppet flåten. Dessuten ville de at dere skulle komme ut og slåss mot dem, og det er ikke klokt å gjøre som fienden vil.»

«Det var akkurat det jeg sa til ham, herre,» bemerket Rædwald. Rædwald var en eldre mercier, en ettertenksom kar som jeg hadde plassert i Brunanburh for at han skulle veilede Æthelstan. Prinsen kommanderte garnisonen, men han var ung, og dermed hadde jeg forsynt ham med et halvt dusin eldre og klokere menn som skulle hindre ham i å begå ynglingers dumheter.

«Ville de at vi skulle komme ut?» spurte Æthelstan forfjamset.

«Hvordan ville de ha foretrukket å slåss mot dere, tror du?» spurte jeg. «Med dere bak høye murer? Eller ute i det fri, skjoldborg mot skjoldborg?»

«Det var det jeg sa til ham, herre!» kom det fra Rædwald. Jeg lot som jeg ikke hørte ham.

«Velg dine kamper,» snerret jeg til Æthelstan. «Den plassen du har mellom ørene fikk du for at du skal kunne tenke! Hvis du bare gyver løs hver gang du ser en fiende, gjør du deg fortjent til en tidlig grav.»

«Det var …» begynte Rædwald.

«Det var det du sa til ham, jeg har skjønt det! Ti stille med deg nå!» Jeg stirret oppstrøms på den forlatte elven. Ragnall hadde ført en hær til Britannia, men hva skulle han gjøre med den hæren? Han trengte land for å livnære mennene sine, han trengte festninger for å beskytte dem. Han hadde passert Brunanburh, men aktet han å snu og vende tilbake og angripe Ceaster? De romerske murene gjorde at byen var en utmerket base, men også en formidabel hindring. Så hvor hen var han på vei?

«Men det var jo akkurat det du gjorde!» Æthelstan brøt inn i tankerekken min.

«Hva var det jeg gjorde?»

«Du gjøv løs på fienden!» Han så indignert ut. «Akkurat nå! Du stormet nedover åssiden selv om de var i flertall.»

«Jeg trengte fanger, din ynkelige lille mannsling.»

Jeg ville vite hvordan Ragnall hadde kommet oppover elven i mørket. Enten var det et ufattelig lykketreff at den ovdigre flåten hans hadde forsert Mærses mudderbanker uten at et eneste skip hadde gått på grunn, eller han var en enda mer fremragende skipsfører enn ryktet hans ville ha det til. Det hadde vært en imponerende sjømannsbragd, men det hadde også vært helt unødvendig. Flåten hans var kolossal, og vi hadde bare et dusin båter. Han kunne ha feid oss unna uten å skusle bort så mye som et åretak, og likevel hadde han valgt å angripe om natten. Hvorfor risikere noe sånt?

«Han ville ikke at vi skulle blokkere kanalen,» foreslo sønnen min, og det var trolig der svaret lå. Hadde vi fått bare noen timers varsel, kunne vi ha senket skipene våre i elvens hovedkanal. Ragnall ville likevel ha tatt seg forbi før eller senere, men han måtte ha ventet på høyvann, og de tyngre skipene hans ville fått en vrien passasje, og i mellomtiden ville vi sendt budbringere oppover elven for å forsikre oss om at flere barrikader ble bygd i Mærse, og at flere menn ventet for å hilse skipene hans velkommen. I stedet hadde han smøget seg forbi oss, han hadde påført oss skader, og han rodde allerede videre innover i landet.

«Det var friserne,» sa Æthelstan ulykkelig.

«Friserne?»

«Tre handelsskip som ankom i går kveld, herre. De ankret opp i elven. De seilte med dyrefeller fra Dyflin.»

«Inspiserte dere dem?»

Han ristet på hodet. «De sa at de hadde ført med seg pesten, herre.»

«Så dere gikk ikke om bord?»

«Ikke med pesten der, herre, nei.» Garnisonen ved Brunanburh hadde plikt til å inspisere hvert minste lille skip som kom inn elven, først og fremst for å ilegge en avgift på lasten, hva det enn var for slags varer skipet førte, men ingen ville borde et skip der det var sykdom om bord. «De sa at de seilte med dyrehuder,» sa Æthelstan, «og de betalte oss avgiftene.»

«Og dere lot dem i fred?»

Han nikket forgremmet. Resten fortalte fangene meg. De tre handelsskipene hadde ankret opp der Mærses kanal var på sitt smaleste, stedet der en flåte hadde størst sjanse for å grunnstøte, og så hadde de tent lanterner som veiledet Ragnalls skip forbi den farefulle plassen. Resten hadde tidevannet tatt seg av. La et fartøy drive, og det vil etter all sannsynlighet følge den strieste strømmen i den dypeste kanalen, og da de først var kommet forbi de tre handelsskipene, hadde Ragnall ganske enkelt latt høyvannet føre dem til havneplassen vår. Der hadde han satt fyr på både brygga og skipene, slik at hans egne fartøy nå kunne ta elven fritt i bruk. Nå kunne forsterkninger bare komme fra sjøriket hans. Han hadde gjort vårt forsvar av Mærse til hakkemat, og nå var han på frifot i Britannia med en hel hær.

Jeg lot Æthelstan avgjøre hva som skulle skje med fangene. Det var fjorten av dem, og Æthelstan valgte å la dem henrette. «Vent til det flør,» beordret han Rædwald, «og tjor dem fast til staurene.» Han nikket mot de forkullede pælene som strittet opp av det virvlende elvevannet i de underligste vinkler. «La dem drukne i det stigende tidevannet.»

Jeg hadde allerede sendt Beadwulf østover, men kunne ikke forvente å høre fra ham før det hadde gått minst en dag. Jeg beordret Sihtric å sende menn sørover. «De må ri fort,» sa jeg, «og underrette fru Æthelflaed om hva som står på. Fortell henne at jeg vil ha menn, mange menn, alle mennene hennes!»

«Til Ceaster?» spurte Sihtric.

Jeg ristet på hodet idet jeg tenkte over saken. «Be henne sende dem til Liccelfeld. Og fortell henne at jeg farer dit.» Jeg snudde meg og rettet en finger mot Æthelstan. «Du kommer med meg, herre prins. Og tar med deg brorparten av Brunanburhs garnison. Og du» – jeg så på Rædwald – «du blir her. Jeg vil du skal forsvare det lille som er igjen. Du får femti menn.»

«Femti! Det holder ikke …»

«Førti,» snerret jeg. «Og mister du festningen, skjærer jeg ut nyrene dine og eter dem.»

Vi var i krig.

Finan satt nede ved vannkanten, på en diger tømmerstokk som hadde drevet i land. Jeg tok plass ved siden av ham.

«Fortell meg om det der,» sa jeg og nikket mot liket som ennå var naglet til jorden med spydet.

«Hva er det du vil vite?»

«Det du måtte ønske å fortelle meg.»

Vi satt der en stund uten å si noe. Gjess fløy over oss, vingene deres slo i den stille demringen. Det falt noen regndrypp. En av dauskrottene slapp en fjert. «Vi farer til Liccelfeld,» sa jeg.

Finan nikket. «Hvorfor Liccelfeld?» spurte han etter litt. Han spurte nok fordi han syntes han måtte. Han tenkte verken på Ragnall eller nordmennene eller noe som helst annet enn det naglede liket på elvebredden.

«Fordi jeg ikke vet hvor Ragnall er på vei,» sa jeg, «men fra Liccelfeld kan vi enkelt fare både nordover og sørover.»

«Både nordover og sørover,» hermet han vissent.

«Den lusehunden trenger landområder,» sa jeg, «og han vil prøve å ta det enten i det nordlige Mercia eller fra det sørlige Northumbria. Vi er nødt til å stoppe ham snart.»

«Han kommer til å fare nordpå,» sa Finan, men i det samme flate toneleiet. Så trakk han på skuldrene. «Hvorfor skulle han egge til strid med Mercia?»

Han hadde antakelig rett. Mercia var blitt mektig, med grensene sine beskyttet av burher, eller befestede byer, men i nord lå de urolige landene i Northumbria. Det var dansk territorium, og de danske herrene kjeklet og sloss seg imellom. En sterk mann som Ragnall kunne makte å samle dem. Jeg hadde gang på gang sagt til Æthelflaed at vi burde marsjere nordover og vinne land fra de uregjerlige danene, men hun ville ikke trenge inn i Northumbria før hennes bror Edward kom med sine tropper for å bistå oss. «Hva enten Ragnall farer nordover eller kommer sørover,» sa jeg, «så er det på tide at vi setter oss opp mot ham. Han er nylig ankommet. Han kjenner ikke landet. Det gjør naturligvis Hæsten, men hvor stor tiltro har Ragnall til den røyskattlorten? Skal vi tro fangene, har troppene til Ragnall heller aldri kjempet som én hær, så vi rammer ham hardt med det samme, før han får sjansen til å finne et fristed, før han kjenner seg trygg. Vi gjør mot ham det samme som irene gjorde, vi får ham til å føle seg uønsket.»

Stillheten la seg over oss igjen. Jeg stirret på gjessene, lette etter et jærtegn ved antallet deres, men fuglene var for mange til at jeg kunne telle dem. Ikke desto mindre var gåsa Æthelflaeds symbol, så deres nærvær måtte sikkert være et godt tegn? Jeg rørte ved hammeren som hang om halsen min. Finan så håndbevegelsen og ble mørk i fjeset. Så grep han om krusifikset han selv hadde hengende om halsen, og med en brå grimase røsket han så hardt i det at lærreimen røk. Han glodde på det sølvfargede juggelkorset, så slynget han det ut i vannet. «Jeg kommer til helvete,» sa han.

En stakket stund visste jeg ikke hva jeg skulle si. «Om ikke annet kommer vi fortsatt til å være sammen,» sa jeg omsider.

«Aye,» sa han uten så mye som en trekning i munnviken. «En mann som dreper sitt eget blod, er fortapt.»

«Er det de kristne prestene som sier det?»

«Nei.»

«Hvordan kan du vite det da?»

«Jeg bare vet det. Det var derfor broren min lot være å drepe meg den gangen for lenge siden. Han solgte meg til den lusehunden av en slavehandler i stedet.»

Det var slik Finan og jeg først hadde møttes, som slaver lenket til en tofte mens vi halte og dro i de lange årene. Vi bar fortsatt slavehandlerens brennmerke i huden, selv om slavehandleren selv for lengst var død, slaktet av Finan i en hevnorgie.

«Hvorfor skulle broren din ville drepe deg?» spurte jeg, vel vitende at jeg befant meg på gyngende grunn. I alle de lange årene vi hadde vært venner, hadde jeg aldri fått vite hvorfor Finan var blitt forvist fra sitt fødeland Irland.

Han ble stram i ansiktet. «En kvinne.»

«Sier du det, gitt,» sa jeg bistert.

«Jeg var gift,» holdt han fram, som om jeg ikke hadde sagt noe. «En gjev kvinne var hun, en kongelig datter av Uí Néill, og jeg var en prins av mitt folk. Det var broren min også. Prins Conall.»

«Conall,» sa jeg etter å ha tidd stille i noen hjerteslag.

«Det er små kongeriker i Irland,» sa han mismodig og stirret utover vannet. «Små kongeriker og store konger, og vi slåss. Herre Jesus, som vi ynder å slåss! Uí Néills folk er naturligvis de store, i hvert fall i nord. Vi er vasallene deres. Vi betalte skatt til dem. Vi sloss for dem når de forlangte det, vi drakk med dem og vi giftet oss med de gjeve kvinnene deres.»

«Og du giftet deg med en Uí Néill-kvinne?» Jeg prøvde å legge ordene i munnen på ham.

«Conall er yngre enn meg,» sa han og overhørte spørsmålet mitt. «Jeg skulle blitt den neste kongen, men Conall møtte en tjenestejente fra Ó Domhnaill. Herregud, hvor hun var vakker! Hun var ingenting av fødsel! Hun var ingen høvdingdatter, hun melket kyr. Og hun var som en drøm.» Han talte med lengsel i stemmen, og øynene hans var blanke. «Hun hadde hår mørkt som natten og øyne som stjerner og en kropp så grasiøs som en engel i flukt.»

«Og hun het?» ville jeg vite.

Han ristet brått på hodet idet han avviste spørsmålet. «Og Gud hjelpe oss, vi ble kjær i hverandre. Vi rømte. Vi tok hester, og vi red sørover. Bare Conalls kone og jeg. Vi trodde vi kunne ri og gjemme oss og aldri bli funnet.»

«Og Conall kom etter dere?» gjettet jeg.

«Uí Néills menn kom etter oss. Ved Gud, det var litt av en jakt. Hver bidige kristne i Irland visste om oss, de visste om gullet de tjente dersom de fant oss, og ja, Conall red sammen med Uí Néills menn.»

Jeg sa ingenting. Jeg ventet.

«Ingenting lar seg skjule i Irland,» fortsatte Finan. «Du kan ikke gjemme deg. De små menneskene ser deg. Folk ser deg. Finn en øy i en innsjø, og de vet at du er der. Bestig en fjelltopp, og de finner deg, søk tilflukt i en grotte, og de snuser deg opp. Vi skulle ha tatt skip, men vi var unge. Vi visste det ikke.»

«De fant dere.»

«De fant oss, og Conall sverget på at han ville gjøre livet mitt verre enn døden.»

«Ved å selge deg til Sverri?» Sverri var slaveeieren som hadde brennmerket oss.

Han nikket. «Jeg ble fratatt gullet mitt, pisket, tvunget til å krype gjennom mannskiten til Uí Néill, og så ble jeg solgt til Sverri. Jeg er den kongen som det aldri ble noe av.»

«Jenta, da?»

«Conall tok min Uí Néill-kone som sin egen. Prestene tillot det, de oppmuntret det, og han oppfostret sønnene mine som sine egne. De forbannet meg, herre. Mine egne sønner forbannet meg. Han der» – han gjorde en brå hodebevegelse mot liket – «forbannet meg for bare litt siden. Jeg er forræderen, den forbannede.»

«Og han der er sønnen din?» spurte jeg mildt.

«Det ville han ikke svare på. Kanskje er han det. Eller gutten til Conall. Uansett er han mitt eget blod.»

Jeg gikk bort til den døde mannen, satte høyrefoten på magen hans og dro ut spydet. Det var trælete, og liket lagde en vemmelig slafselyd da jeg bendte løs det brede bladet. Et blodig kors lå på den døde mannens bryst. «Prestene vil begrave ham,» sa jeg. «De vil framsi bønner over ham.» Jeg kastet spydet ut på grunna og vendte meg atter mot Finan. «Hva skjedde med jenta?»

Han stirret med et sloknet blikk utover elven som var mørk og skitten av asken etter skipene våre. «I en hel dag,» sa han, «lot de Uí Néills krigere gjøre med henne som de lystet. De tvang meg til å se på. Etterpå viste de barmhjertighet, herre. De drepte henne.»

«Og broren din har sendt menn for å bistå Ragnall?» sa jeg.

«Uí Néill sendte menn for å bistå Ragnall. Og ja, broren min er anføreren deres.»

«Og hvorfor skulle de gjøre det?» spurte jeg.

«Fordi Uí Néills folk da blir konger over nordområdene. Av Irland, og Skottland også, alle nordområdene. Ragnall kan få de saksiske landene. Det er overenskomsten. Han hjelper dem, de hjelper ham.»

«Og han begynner med Northumbria?»

«Eller Mercia,» sa Finan med et skuldertrekk. «Men de kommer ikke til å gi seg med det,» fortsatte han, «for de vil ha alt.»

Det var den eldgamle drømmen, den drømmen som hadde hjemsøkt meg hele livet, drømmen om at nordmennene skulle erobre hele Britannia. De hadde prøvd så mange ganger, og de hadde vært så nær ved å lykkes, og like fullt levde vi saksere fortsatt der, og fortsatt slo vi tilbake, og nå var halve øya atter på våre hender. Og det selv om vi burde ha tapt! Nordmennene var noen villmenn, de kom med vanvidd og raseri, og med hærstyrker som formørket landet, men de hadde én skjebnesvanger svakhet. De var lik hunder som sloss mot hverandre, og bare når én hund var sterkere og kunne glefse og bite og tvinge de andre til å lyde dens befalinger, var invasjonene farlige. Ett eneste nederlag, derimot, var nok til å splitte hærstyrkene deres. De fulgte en mann så lenge han hadde medgang, men dersom den samme mannen viste svakhet, deserterte de i hopetall for å finne et annet, lettere bytte.

Og Ragnall hadde ført hæren hit. En hær av nordmenn og daner og irer, og det innebar at Ragnall hadde forent fiendene våre. Det gjorde ham farlig.

Bortsett fra at han ikke hadde pisket alle hundene til å lyde hans befalinger.

Det var én ting til jeg fikk høre av fangene våre. Sigtryggr, min datters ektemann, hadde nektet å seile med broren sin. Han befant seg fortsatt i Irland. Beadwulf kom til å tro noe helt annet, for han kom til å se flagget med den røde øksen og tro at det tilhørte Sigtryggr, men to av fangene fortalte meg at brødrene delte på symbolet. Det var flagget til den døde faren deres, Ivars blodige røde øks, men Sigtryggr lot øksen sin hvile, i hvert fall for øyeblikket. Ragnalls øks hadde hogd en bloddryppende flenge i forsvaret vårt, men svigersønnen min var fremdeles i Irland. Jeg rørte ved hammeren min og ba om at han ble værende der.

«Vi må komme oss av gårde,» sa jeg til Finan.

For vi måtte piske Ragnall til underkastelse.

Og jeg syntes vi skulle ri østover.