Michel Bussi

Tiden er en morder

Oversatt av Thomas Lundbo

Michel Bussi

Tiden er en morder

Oversatt av Thomas Lundbo

Sitatet på s. 41 er en direkteoversettelse av linjene «J’ai bu la tasse, tchin tchin. / T’avaler, que m’importe, / si l’on me trouve à moitié morte» fra sangen «Pull marine» («Marineblå genser») fra 1983, skrevet for Isabelle Adjani av Serge Gainsbourg, med tekst av Adjani og Gainsbourg.

Til alle venner av ungdommen

som man bevarer hele livet

1

Arcanu, 23. august 1989

– Clo? Clo?

Tú me estás dando mala vida

– Clo?

Clotilde trakk hodetelefonene langsomt av seg. Irritert. Stemmen til Manu Chao og blåserne til Mano Negra freste i stillheten mellom de varme steinene, bare så vidt hørtbart over lyden fra sirissene bak fjøsveggene.

– Hva er det?

– Vi skal dra …

Clotilde sukket uten å røre seg der hun satt på benken, en kløyvd trestamme som raspet mot rumpa. Det brydde henne ikke. Hun likte den henslengte, nesten litt provoserende stillingen, steinene i veggen som skar inn i ryggen under bomullskjolen, barken og flisene som skrapte mot lårene hver gang hun trampet takten til Mano Negra-låta. Med dagboka si i fanget, pennen i hånda. Sammenkrøllet. Fri. Med tankene et helt annet sted. Så annerledes enn den korsikanske familien sin, der alle var så stive at man skulle tro de var snørt inn i korsetter. Hun skrudde opp lyden.

Se la traga mi corazón

Det bandet var helt gudommelig! Clotilde lukket øynene, åpnet munnen. Hun kunne gitt hva som helst for å bli teleportert til første rad på en Mano Negra-konsert, og så ha blitt tre år eldre i løpet av denne lynreisen, og vokst tretti centimeter og tre cup-størrelser. Hun skulle ha fått de store, fine puppene sine til å riste under en svart t-skjorte som var gjennomvåt av svette, rett foran nesa på gitaristene i transe.

Hun åpnet øynene. Nicolas sto fortsatt foran henne. Og så skikkelig gretten ut.

– Alle venter på deg, Clo. Pappa kommer ikke til …

Nicolas var atten år. Tre år eldre enn henne. Senere kom broren hennes til å bli advokat. Eller fagforeningsleder. Eller forhandler i politiets spesialstyrke GIGN, en sånn som prøver å diskutere med bankranere som er omringet for å få dem til å frigi gislene sine, én etter én. Nicolas elsket å late som han var en ambolt. Ta imot slagene, få juling, stå i konflikter. Det ga ham vel en følelse av at han var tøffere enn andre, og mer fornuftig og pålitelig. Han kom sikkert til å få god bruk for det i livet.

Clotilde vendte blikket vekk og kikket på den doble månen utenfor spissen av Revellata. Den ene lå nede i vannet, den andre hang oppe på den mørke himmelen; sammen minnet de om to rømlinger som ble jaget av fyret på halvøya, den første skjelvende, den andre forskremt. Hun ventet litt med å lukke øynene. Egentlig var det veldig enkelt å teleportere seg selv til en annen planet.

Det var bare å koordinere øyelokkene.

En, to, tre … teppefall!

Men nei, hun måtte holde dem åpne, bruke de siste minuttene hun hadde på seg, skrive i dagboka som lå der i fanget hennes før drømmen oppløste seg. Risse ordene inn på den blanke siden. Det var helt nødvendig. Påbudt.

Drømmen min foregår like ved siden av her, men langt inn i framtiden, på Oscelluccia-stranda, jeg kjente igjen steinene, sanden, formen på bukta. Alt er som før. Men ikke jeg, jeg har blitt gammel! En kjerring!

Hvor lenge varte det? To minutter? Akkurat lenge nok for Clotilde til å skrive ti linjer til, til at «Rock Island Line» kunne bli ferdig. Sangene til Mano Negra var ikke så lange.

Pappa tok det som en provokasjon. Men det var ikke ment sånn. Ikke denne gangen. Han grep henne i armen.

Clotilde kjente at bøylen til hodetelefonene fløy av hodet, og at den høyre ble sittende fast i håret hennes, som var klebrig av hårgelé. Pennen falt ned på bakken. Dagboka ble liggende på benken. Hun rakk ikke å ta den med seg, å smyge den ned i bagen, eller i det minste få gjemt den vekk.

– Faen, pappa, det gjorde vondt …

Pappa sa ingenting. Rolig. Kald. Glatt. Akkurat som vanlig … En blokk av pakkis som hadde drevet inn i Middelhavet.

– Skynd deg, Clotilde. Vi drar til Prezzuna nå. Alle venter på deg.

Den hårete hånda til faren fanget håndleddet hennes. Dro i det. Det nakne låret hennes skrubbet mot trebenken. Det eneste hun kunne håpe på nå, var at bestemor Lisabetta plukket opp dagboka og ryddet den sammen med alle de andre sakene hennes som lå hulter til bulter rundt på gården, men uten å åpne den, uten å lese den. Så kunne hun få den tilbake i morgen. Besta kunne hun stole på.

Bare henne …

Pappa dro henne med seg noen meter, så skjøv han henne foran seg, som når man slipper hånda til en baby som skal lære å gå, og holdt seg noen meter bak henne, med hendene hennes som i en skrustikke. På gårdsplassen satt hele den hellige familie ved spisebordet og så på henne med stive, voksaktige ansikter, foran tomme vinflasker, buketter med visne gule roser. Bestefar Cassanu, bestemor Lisabetta, hele klanen … De så ut som en samling med voksdukker på Grévin-museet. Korsikaner-rommet. Napoleons ukjente slektninger.

Clotilde måtte holde seg for ikke å le.

Pappa ville aldri legge hånd på henne, men det var fem dager igjen av ferien. Hun burde være litt forsiktig med hva hun gjorde hvis hun ikke ville at walkmanen, hodetelefonene og kassettene skulle forsvinne ut på havet utenfor Revellata-halvøya, hvis hun hadde lyst til å finne igjen dagboka si, se igjen Natale, og kanskje til og med treffe på Orofin, Idril og delfin-babyene deres, hvis hun hadde lyst til å bevege seg fritt nok til å kunne spionere på gjengen til Nicolas og Maria-Chjara …

Hun hadde skjønt tegninga. Clotilde gikk med små, raske skritt til bilen uten å somle. Endring i programmet, altså, vi skal visst til Prezzuna. Okei, hun fikk vel være grei og bli med på den kor-konserten i det bortgjemte kapellet langt inne i skogen, sammen med pappa, mamma og Nicolas. Ofre en kveld, det fikk vel gå. Det var mye verre å gi slipp på stoltheten sin.

Hun rakk akkurat å se at bestefar Cassanu reiste seg og stirret på pappa, og at pappa ga tegn til at alt var okei. Blikket til farfaren skremte henne. Eller, ikke så mye mer enn det pleide.

Fuegoen sto parkert nedenfor, ved veien som gikk ned til Revellata. Mamma og Nicolas satt i bilen allerede. Nicolas flyttet seg innover for å gi plass til henne i baksetet, med et lurt, lite smil. Også han syntes det var noe dritt med denne konserten som faren deres var blitt så besatt av, i den bortgjemte kirka midt inne i krattskogen.

Det var verre for ham, faktisk mye verre. Men Nicolas hadde tydeligvis kontroll nok til ikke å vise det. Senere, når han var ferdig utdannet ambolt, kom han kanskje til og med til å bli president i Frankrike, og akkurat som Mitterand kom han til å lære å bite i seg alt i sju lange år uten å bli sur en eneste gang, og så ville han bli gjenvalgt med den ene hånda på ryggen … Bare for å få en masse dritt i sju år til.

Pappa kjørte fort. Sånn som han ofte gjorde etter at han hadde kjøpt Fuegoen. Sånn som han ofte gjorde når han var sint. Et taust raseri. Mamma la av og til hånda si på kneet eller fingrene hans når han overskred fartsgrensene. Han var den eneste som ville på den fordømte konserten. Det kokte sikkert bra i hodet hans: de utakknemlige ungene, kona som forsvarte dem, de korsikanske røttene de hadde glemt, kulturen, slektsnavnet de skulle respektere, alt han hadde holdt tålmodig ut. «For en gangs skyld,» hadde han sagt, «bare en eneste kveld, det er vel ikke for mye å be om, for faen!»

Svingene fulgte hverandre tett i tett. Clotilde hadde tatt på seg hodetelefonene igjen. Hun ble alltid litt redd på de korsikanske veiene, på dagtid også, særlig på dagtid, når de møtte en turistbuss eller en campingbil. De smale fjellhyllene på øya var helt syke. Hun tenkte at med den farta pappa kjørte i nå, for å roe nervene, for ikke å bli forsinket, eller for å få plass på første rad i det kapellet under kastanjetrærne, så ville det være slutt hvis de traff en geit, et villsvin, eller egentlig et hvilket som helst dyr som gikk fritt …

De traff aldri noen dyr. Clotilde så i hvert fall ikke noen. Og det var ingen andre som fant det minste spor etter noe sammenstøt med dyr. Selv om det var en av teoriene til utrykningspolitiet.

Det var i en sving etter en lang rett strekning, like etter Revellata-halvøya, en sving som gikk langs et tjue meter dypt stup. En klippevegg som ble kalt Petra Coda.

Om dagen var utsikten til å bli svimmel av.

Fuegoen traff rekkverket av tre med full kraft.

De tre plankene som skilte veien fra stupet gjorde det de kunne. De vred seg etter støtet, knuste de to frontlyktene på Fuegoen, klorte opp støtfangerne.

Før de ga etter.

Det var bare så vidt de klarte å bremse farten på bilen. Den fortsatte rett fram, akkurat som i de tegnefilmene der helten løper i løse lufta, plutselig stanser opp, kikker overrasket ned på føttene, får panikk … og faller som en stein.

Clotilde kunne kjenne det. At bilen ikke hadde trygg grunn under seg lenger. At den virkelige verdenen var i ferd med å forsvinne. Som en brist i fornuften, noe som ikke skal kunne skje, ikke på ordentlig, ikke med dem, ikke med henne.

Hun tenkte dette i brøkdelen av et sekund, like før virkeligheten eksploderte. Like før Fuegoen først smalt inn i klippene, og så spratt ut igjen, to ganger.

Hodet og brystkassa til pappa ble knust mot rattet da bilen smalt loddrett inn i steinblokkene. Hodet til mamma ble smadret under den andre kollbøtta, mot steinen som kom inn gjennom døra. Under den tredje åpnet taket seg mot dem som en kjeft av stål.

Det var det siste støtet.

Fuegoen ble stående der, i en ustabil likevektsposisjon, ti meter over det rolige vannet.

Så ble alt stille.

Nicolas satt ved siden av henne. Helt rett. Spent fast.

Han kom aldri til å bli president, ikke engang personalansvarlig i et eller annet drittfirma. Han ble drept inne i egget. Han sa han var en ambolt. Særlig! Mer som skallet rundt en kylling, eller brusk fra en spurv i kjeften på et monster. Sprellemannkroppen var slått sønder og sammen av et biltak som var sprengt inn.

Øynene var lukket. For alltid.

En, to, tre, teppefall!

Merkelig nok hadde ikke Clotilde vondt noen steder. Utrykningspolitiet forklarte henne senere at de tre kollbøttene hadde forårsaket tre støt, ett til hver passasjer. Som en morder som bare hadde tre patroner i magasinet.

Hun veide ikke mer enn førti kilo. Hun snodde seg ut gjennom det knuste vinduet uten engang å kjenne hvordan glasskårene skar opp armene, beina, kjolen. Hun krøp ut på refleks, og etterlot seg røde merker på de ustø steinene noen meter fra Fuegoen.

Hun gikk ikke lenger. Hun satte seg bare ned og stirret på blandingen av blod og bensin som rant fra kroppene og stålplatene, hjernemassen som tøt ut av skallene. Det var her utrykningspolitiet, deretter brannmennene og til slutt de andre redningsmannskapene fant henne, cirka tjue minutter senere. Clotilde hadde et håndleddsbrudd, brist i tre ribbein, et forvridd kne … Ellers ingenting.

Et mirakel.

– Her er det ingenting, bekreftet den gamle legen som bøyde seg over henne omgitt av et skimmer av blålys.

Ingenting.

Nettopp!

Ingenting.

Det var det hun hadde igjen nå.

Kroppene til pappa, mamma og Nicolas ble pakket inn i svære, hvite søppelsekker. Noen menn gikk rundt mellom de røde steinene med senket hode, som om de så etter andre deler av dem som lå spredd rundt.

– Du må prøve å leve videre, hadde en ung politimann sagt mens han la redningsfolie over ryggen hennes. – Du må leve videre for deres skyld. For at de ikke skal bli glemt.

Hun hadde sett på ham som om han var en idiot, en prest som preker om paradis. Men han hadde rett. Selv de verste hendelsene blir til slutt glemt, hvis man stabler andre minner over dem, mange andre. Selv de hendelsene som skjærer opp hjertet ditt, som riper opp hjernen, selv de som betyr aller mest for deg. Særlig dem.

Dem er det nemlig ingen andre som bryr seg om.

TJUESJU ÅR SENERE

I

Revellata

2

12. august 2016

– Her er det.

Clotilde la den lille buketten på kanten av autovernet. Hun hadde bedt Franck om å stanse noen svinger lenger oppe, så hun kunne plukke litt lilla villtimian blant gyvelen som vokste mellom Petra Codas klipper.

Nok til tre.

Franck gjorde som henne, uten å ta blikket fra veien så mye som et sekund. Passaten sto parkert i veikanten med blinkende varsellys.

Valentine var den siste som la fra seg sin bukett, tydelig motvillig, som om det å bøye sine hundre og sytti centimeter var en umenneskelig kraftanstrengelse.

Så sto de der alle tre, ansikt til ansikt med dette tjue meter brede stupet. Det kokende havet mellom skjærene forsøkte utrettelig å farge de røde klippene lilla ved å legge brune mikroalger i steinsprekkene, liksom alderdomsflekker på en rynkete hud.

Clotilde snudde seg mot datteren. Valentine var femten år, og allerede femten centimeter høyere henne. Hun hadde på seg en jeans som var klipt av over kneet og en House of Cards-t-skjorte. Ikke akkurat det passende antrekket for å besøke et mausoleum, legge ned en bukett og delta i ett minutts stillhet.

Clotilde overså det. Hun ble mild i stemmen.

– Det var her, Valentine. Det var her morfaren og mormoren din døde. Og onkel Nicolas også.

Valentine kikket på noe lenger borte, i en annen retning, hun stirret på en vannscooter som hoppet på bølgene utenfor spissen av Revellata. Franck sto lent mot rekkverket og lot blikket flakke mellom stupet og de blinkende lysene på Passaten.

Tiden este ut, som om den var blitt dvask av hetebølgen. Sola fikk sekundene til å smelte og dryppe langsomt. En bil sneide dem med varmefeltet sitt. Sjåføren i bar overkropp kikket forundret mot dem.

Clotilde hadde ikke vært her siden sommeren 1989.

Hun hadde imidlertid tenkt på dette stedet tusenvis av ganger. På hva hun skulle si, hva hun skulle tenke når hun sto foran avgrunnen. På minnene som skulle komme tilbake til henne i blaff. På hvordan hun skulle presentere denne pilegrimsreisen. Som en måte å hedre familien sin på. Som noe de skulle dele.

Og så ga de bare fullstendig blaffen!

Clotilde hadde sett det for seg som en nattverd, kommunion, med forsiktige spørsmål, en stund de skulle ha sammen. Følelser de skulle dele. Og nå sto de her klemt sammen mot rekkverket i solsteika, som om et av dekkene på Passaten hadde punktert, og kjedet seg mens de ventet på hjelpen; de kikket på klokka eller opp på himmelen, på hva som helst, bare ikke de blodfargede vulkansteinene.

Clotilde insisterte på å forklare for datteren.

– Morfaren din het Paul. Mormoren din het Palma.

– Jeg vet, mamma …

Takk skal du ha, Valentine! Skikkelig gemt av deg!

Datteren hennes hadde i det siste slengt rundt seg med så mange «Jeg vet» at det begynte å bli standardsvaret på alle de sedvanlige formaningene.

Rydd rommet ditt. Skru av mobilen. Lett på rumpa.

Det var blitt minstemålet av forsoning.

Jeg vet, mamma …

La gå, Valou, tenkte Clotilde. La gå, dette er ikke det morsomste som skjer i ferien. Og la gå, jeg vet at jeg irriterer dere med den ulykken som skjedde for snart tretti år siden. Men faen heller, Valou, jeg har ventet i femten år på å ta deg med hit. På at du skulle bli stor nok, på at du skulle være i stand til å forstå, jeg ville ikke plage deg med det før nå.

Vannscooteren hadde forsvunnet. Eller den var tatt av en bølge og hadde sunket.

– Skal vi dra? spurte Valentine.

Uten det sedvanlige minstemålet denne gangen. Uten engang å prøve å skjule kjedsomheten med et påtatt melankolsk ansiktsuttrykk.

– Nei!

Clotilde hadde hevet stemmen. Franck tok for første gang øynene fra Passaten, som fortsatte å blunke til ham som en desperat dame på sjekker’n.

Nei, gjentok Clotilde inni seg. I femten år har jeg holdt igjen eksplosjonen, i femten år har jeg lekt minerydder, jenta mi, i tjue år har jeg lekt den kule kjæresten, Franckie-boy, hun som aldri klager, som alltid smiler fra øre til øre, hun litt gærne, morsomme, som ikke overdramatiserer, som prøver å gjøre alt godt igjen, hun som alltid leverer, som holder stø kurs, som tar styringen i hverdagen og stemmer i en sang for at ikke turen skal virke så lang. Og hva ber jeg om til gjengjeld? Bare et kvarter! Et lite kvarter av de to ferieukene deres. Femten minutter for hvert av de femten årene du har levd, jenta mi! Femten minutter for de tjue årene vi har vært sammen, kjære!

Femten minutter for alt det andre, et kvarter med medfølelse for den barndommen som ble knust her, mot disse klippene som gir fullstendig blaffen i det, som har glemt alt og som kommer til å stå her om tusen år. Femten minutter av et liv, er det for mye å be om?

De innvilget henne ti.

– Skal vi dra nå, pappa? gjentok Valou.

Franck nikket, og datteren gikk mot Passaten langs autovernet med flippfloppene klakkende mot asfalten, mens øynene ransaket hver minste flik av veien opp til de tre hårnålsvingene ovenfor, som om de speidet etter spor av liv i denne steinørkenen.

Franck snudde seg mot Clotilde. Fornuftens stemme, som alltid.

– Jeg vet det, Clo. Jeg vet det. Men vi må prøve å forstå Valou. Hun har aldri kjent foreldrene dine. Ikke jeg heller. De døde for tjuesju år siden. De hadde vært borte i nesten ti år da vi traff hverandre, og i nesten femten da Valou ble født. For henne er de bare … (Han tok en pause, tørket svetten av panna med håndbaken.) De … de er ikke en del av livet hennes.

Clotilde svarte ikke.

Hadde bare Franck holdt kjeft og gitt henne fem minutter til med stillhet, det kunne hun til nød ha gått med på.

Nå var alt spolert. I hodet hennes snek det seg inn en smålig sammenligning med Jeanne og André, svigerforeldrene. De besøkte dem minst én helg i måneden, og Valou hadde vært hos dem hver eneste onsdag fram til hun var ti. Fortsatt hendte det at hun rømte dit hvis de ikke ga etter for en av nykkene hennes.

– Hun er altfor ung til å skjønne dette, Clo.

Altfor ung …

Clotilde ga på ny uttrykk for sin velvilje ved nikking.

Ved å høre på Franck. Som alltid. Som så ofte ellers, men sjeldnere og sjeldnere.

Ved å si seg enig i alle de fiks ferdige meningene hans, hver eneste gang.

Franck senket blikket, og så gikk også han mot Passaten.

Clotilde rørte seg ikke. Ikke ennå.

Altfor ung …

Hun hadde veid for og imot hundrevis av ganger.

Var det bedre å ikke si noe, å la være å involvere datteren i denne gamle dødsulykken? Holde alt for seg selv? Det ville ikke vært noe problem; hun hadde god trening i å la livets skuffelser kverne i hodet.

Men i den andre vektskålen lå alt det som psykologene, jentebladene og de velmenende venninnene sa: En moderne mamma måtte spille med åpne kort, legge alle familiehemmeligheter på bordet og sprenge tabuene. Betro seg om alt, som om det var helt naturlig.

Nå skal du høre, Valou, at da jeg var på din alder, ble jeg utsatt for en veldig alvorlig ulykke. Prøv å sette deg i mitt sted et lite øyeblikk. Forestill deg at vi kastes rundt alle tre, og at både pappa og jeg blir borte. At du blir igjen alene.

Bare tenk på det, jenta mi … Kanskje det vil hjelpe deg til å forstå hvem moren din egentlig er. Hvorfor hun alltid gjør så godt hun kan for at livet bare skal flyte forbi uten at hun blir våt på beina.

Hvis du skulle ha noen interesse av det, da.

Clotilde kikket ut på Revellata-bukta en siste gang, på de tre bukettene med villtimian, og så bestemte hun seg for å gå opp til resten av familien.

Franck hadde allerede satt seg bak rattet. Han hadde skrudd av lyden på bilstereoen. Valentine hadde rullet vinduet helt ned og satt og viftet seg med reisehåndboka hun hadde med. Clotilde bustet til datterens hår med en lett hånd og fikk henne til å brumme. Hun tvang seg til et lite smil og gikk inn og satte seg ved siden av mannen sin.

Setene var glovarme.

Clotilde smilte unnskyldende til Franck; det var forsoningsmasken hennes, den hun hadde arvet av Nicolas. Det var det eneste hun satt igjen med etter broren. I tillegg til ambolthjertet hans, og raken som sopte inn mislykkede kjærlighetshistorier.

Bilen startet. Clotilde la en hånd over kneet til Franck, ved kanten av shortsen hans.

Passaten smøg seg rolig mellom havet og fjellet. Nå som sola sto midt på himmelen, virket fargene nesten for intense, mettede, som i et landskap på et gammelt postkort.

Drømmeferien, på en panoramaskjerm.

Alt sammen var glemt allerede. Vinden kom til å blåse bort villtimianen innen natta var omme.

Ikke snu seg, tenkte Clotilde. Gå videre.

Tvinge seg selv til å elske livet; tvinge seg selv til å elske sitt eget liv.

Hun rullet ned vinduet og lot vinden blåse gjennom det lange svarte håret; lot sola kjærtegne de nakne beina.

Tenke som i bladene, som venninnene, som dem som pushet ti gode råd for lykke.

Lykken er så enkel, det er bare å tro på den.

Det er det ferier er til for: skyfri himmel, hav, sol.

Bare å tro på det.

Bare å fylle opp med illusjoner for resten av året.

Clotildes hånd krøp litt lenger opp på låret til Franck, samtidig som hun bøyde hodet bakover for å by halsen fram for himmelen som var så altfor blå, lik en kulisse. En skjermvegg. Et teppe som var trukket ned av en løgnaktig Gud.

Franck sitret mens Clotilde lukket øynene. På ren automatikk. Koblet fingrene fra tankene.

Ferier var til for det også.

Solbrun hud, nakne kropper, varme netter.

For å opprettholde illusjonen om begjæret.

3

Mandag 7. august 1989, første dag i ferien,

sommerblå himmel

Jeg heter Clotilde.

Jeg får presentere meg, som et minimum av høflighet, selv om du ikke kommer til å gjengjelde det, siden jeg ikke vet hvem du er, du som leser dette.

Det er mange år til, hvis jeg holder ut. Det jeg skriver er top secret. Konfidensielt! Hvem du enn er, er du advart! Forresten, du som leser dette, på tross av alle advarslene mine, hvem kan du være?

Min utkårede, den rette, han jeg har valgt for resten av livet, han jeg skal gi ungdomsdagboka mi til med en skjelvende hånd morgenen etter den første gangen?

En eller annen dust som finner den siden jeg er så rotete at jeg sikkert kommer til å miste den?

En av de mange tusen fansene mine som kaster seg over dette mesterverket av litteraturens unge nye geni? (meg!!!)

Eller jeg selv … Jeg selv som en gammel kjerring, om femten år … Eller kanskje til og med som eldgammel, om tretti år. Jeg finner den gamle dagboka i en skuff og leser den som om den var en tidsmaskin. Som om den var et speil som gjorde meg ung igjen.

Hvordan kan jeg finne det ut? Siden jeg ikke vet det, skriver jeg bare det som faller meg inn, uten å tenke på hvem som får denne notatboka i hendene.

Boff!

Du har i hvert fall vakre øyne, håper jeg, og vakre hender og et vakkert hjerte, kjære leser i framtiden. Du vil vel ikke skuffe meg? Lover du?

Jeg får begynne med å fortelle litt om meg selv, for å fortsette presentasjonen. For vi kommer til å få god tid til å bli kjent med hverandre, kjære leser på den andre siden.

Clotilde, altså. I tre punkter:

Punkt 1: Alder. Allerede gammel … Femten år. Uæh, det er nesten til å bli svimmel av!

Punkt 2: Høyde. Fortsatt ganske liten … én førtiåtte, det er nesten til å grine av!

Punkt 3: Look. Dødsskummel, ifølge mamma. Det er ikke noe spesielt med den, det eneste jeg prøver på, er å se ut som Lydia Deetz i Beetlejuice. Hvis du ikke ser for deg goth-looken hennes med en gang, kjære leser fra planeten Mars, ikke få panikk: Jeg kommer til å tute deg ørene fulle med Lydia Deetz på hver tredje linje i denne notatboka, for jeg er blodfan av den jenta. Bare for å ha én ting klart: Hun er den kuleste jenta i verden, med de svarte blondene, drageklippen og de digre pandabjørnøynene … dessuten kan hun snakke med spøkelser! Og la meg legge til, vakre fremmede, at hun blir spilt av Winona Ryder, som ikke har fylt atten engang og likevel er den vakreste skuespilleren i verden. Jeg hadde lyst til å ta ned alle plakatene av henne fra veggen på rommet hjemme og henge dem opp i campinghytta vår, men mamma har lagt ned forbud mot tegnestifter i veggene her.

Okei, greit, kjære leser, jeg ser at punkt 3 ble litt større enn ett punkt! Så da får jeg gå tilbake til den første dagen i ferien … Det store eventyret til familien Idrissi fra Tourny, i pappas røde Renault Fuego. For å gi litt utfyllende informasjon om Tourny, ligger det i Vexin, en rødbeteåker klemt inn mellom Normandie og Paris, med en latterlig liten elv, Epte, som de lokale skravlekoppene kan fortelle har vært sentrum for enda flere kriger med enda flere døde enn Rhinen. Vi bor ovenfor denne elva, innimellom noen små koller som de lokale åndssnobbene kaller Pukkelryggen i Vexin. Det går ikke an å finne opp noe sånt!

Jeg tenkte lenge på hvordan jeg skulle fortelle deg om begynnelsen på den store Korsika-turen vår. Altså, vi stappet koffertene ned i bagasjerommet mens det fortsatt var mørkt i Normandie, kjørte i en evighet, med meg i baksetet ved siden av Nico, som satt og kikket på alle bilene, trærne og skiltene i ti timer uten at det så ut som han kjedet seg et eneste sekund, så var det tunnelen under Mont Blanc og den vanlige quichen med salat i Chamonix, og etterpå rett gjennom Italia i ett strekk, for som pappa sa, er det ikke særlig mye lenger til Genova enn til Nice, Toulon eller Marseille, og italienerne streiker aldri. Ja da, jeg kunne lagt detaljert ut om alt det der, men jeg hopper over det. Det er et fortellerteknisk valg, kjære intergalaktiske leser. Så da blir det sånn!

La meg heller konsentrere meg om ferja.

Den som aldri har tatt ferje til en øy, vet ikke hva begynnelsen på en ferie er.

Jeg sverger ved Lydia Deetz!

Jeg skal bevise det ved de fire elementers prøve.

Først vann

Den hvite og gule gigantferja med maurerhodet er et storslagent syn. Men når den åpner kjeften, synes man ikke det er like morsomt lenger.

I hvert fall ikke pappa. Og jeg skjønner jo at man kanskje blir litt irritert når man har kjørt i ti timer bare for å bli skjelt ut av en gjeng overspente italienere når man kommer fram.

Destra

Sinistra

Italienere som hyler og fekter med armene som om pappa hadde sin første kjøretime.

Avanti avanti avanti

Pappa som drev og rattet inne mellom ti andre like forskremte bilførere, mellom tilhengere med vannscootere oppi, sportsbiler som det stakk surfebrett ut av, kassevogner som var fullstappet med baderinger, strandmadrasser og håndklær, stablet så høyt at det var null sikt bakover.

Avvicina avvicina

Alle trailerne, personbilene, campingvognene og motorsyklene, alt går inn! Det skjer hver gang. På centimeteren. Det er det første mirakelet i ferien.

Stop stop stop

Som barn var de italienske ferjemennene mestere i å stable ting oppå hverandre. Å få tre tusen biler inn i en båt på under en time, er litt som å bygge et gigantisk Lego-sett.

Italieneren smiler, løfter en tommel i været.

Perfetto

Fuegoen til pappa er en av de tre tusen brikkene i puslespillet. Han åpner døra og prøver å ikke bulke Corsaen som står limt inntil oss på venstre side, og trekker inn magen for å komme seg bort til oss.

Deretter jord

Ferien begynner på ordentlig mellom det øyeblikket da du kler av deg for å legge deg i lugaren om kvelden, og da du står opp fire eller fem timer senere. Det er som en forvandling. Som når en slange skifter skinn.

Ofte er jeg den første som stikker føttene inn i flippfloppene – en shorts, en Van Halen-t-skjorte, solbriller og hoppla … så er jeg på vei ut på dekk.

Landjord i sikte!

Folk står allerede lent mot rekkverket for å se mot stranda ved Biguglia-lagunen på Cap Corse. Sola begynner å skyte laserstrålene sine mot alt som rører seg utenfor skyggen, og jeg løper gjennom gangene for å snuse inn de ukjente duftene. Jeg må skreve over en høy, lyshåret fyr som ikke har våknet ordentlig, som ligger rett på gulvet i gangen på ryggsekken sin. Så kult! Jenta som ligger klistret inntil ham, sover ennå, med bar rygg, bustete manke og den ene hånda stukket inn i den åpne skjorta til svenskekjæresten sin.

En gang skal jeg være den jenta med bar rygg. Og jeg skal også ha en sånn ubarbert loffer som madrass, med lyst hår på brystkassa som jeg bruker som hodepute.

Hei, livet, du lover å ikke skuffe meg, ikke sant?

For øyeblikket får jeg nøye meg med den jodholdige lukta av Middelhavet. Der jeg står lent mot rekkverket med mine én meter og førtiåtte.

På tå mens jeg ånder inn friheten.

Dessverre: ild

Alle passasjerer bes vennligst gå ned til bilene sine.

Helvetes ild!

Jeg tror faktisk, kjære leser i galaksens utkanter, at helvete må være omtrent som bildekket på en ferje. Det er minst femti grader der og likevel driver folk og knuffer i trappene for å komme seg ned dit. Som om alle døde på jorda gikk på rekke i det indre av en vulkan med utbrudd. Subway to Hell.

Det smeller i kjettinger og hviner i tungt metall: Italienerne er tilbake, de er de eneste som er ordentlig kledd, med bukse og jakke, og de eneste som ikke svetter, mens alle turistene i kortbukse renner av svette og tørker seg på panna i ett sett.

Vi må vente inne i denne bakerovnen i en evighet. Kanskje står alle fast fordi en luring som står parkert akkurat foran porten har forsovet seg. Han som kom i siste liten i går. Hvis det er den blonde svenske lofferen som plager oss på den måten, elsker jeg ham uansett. Jeg vil ha en sånn som ham senere.

Italienerne er som djevler, de mangler bare pisken. Det var en felle, vi skal dø alle sammen her inne, kvalt av kullos, fordi en eller annen dust begynte med å starte motoren og alle fulgte hans eksempel, selv om ikke en eneste bil rører på seg ennå.

Og så går ferjeporten ned i et dundrende metallskrammel. Lik en vindebro som senkes.

En hær av levende døde flykter ut i paradiset.

Frihet, her kommer jeg!

Og endelig: luft

Idrissi-familien har som tradisjon å spise frokost på en fortauskafé under palmetrærne på Place Saint-Nicolas ved havna i Bastia.

Pappa spanderer full pakke, med croissanter, ferskpresset jus, kastanjemarmelade. Vi har plutselig følelsen av å være en familie. Til og med jeg, der jeg sitter som et gotisk piggsvin. Til og med Nico, som før han dro, snurret rundt på globusen og satte ned fingeren på måfå for å få vite nasjonaliteten til kjæresten han skal få seg på campingplassen. Ja, en familie, i tjueén dager, tre uker i paradis.

Mamma, pappa og Nicolas.

Og meg.

Det kommer særlig til å handle om meg i denne dagboka, jeg kan like gjerne advare deg med en gang!

Kan du bare vente litt? Jeg skal gå og ta på meg badedrakten.

Jeg kommer straks tilbake til deg, kjære leser i stjernene.

*

* *

Han lukket dagboka forsiktig igjen.

Forfjamset.

Det var flere år siden han hadde åpnet den sist.

Og nå var hun tilbake …

Tjuesju år etter.

Hvorfor?

Det var jo innlysende. Hun hadde kommet tilbake for å rote opp i fortiden. Skrape. Grave. Lete etter det hun hadde etterlatt her. I et annet liv.

Han hadde forberedt seg på dette. I mange år.

Uten å klare å finne noe svar på dette spørsmålet.

Hvor langt ned ville hun egentlig? Til hvilket nivå var hun villig til å tømme ut kloakken? Hvor dypt ville hun egentlig gå i de underjordiske gangene der Idrissi-familiens hemmeligheter skjulte seg?

4

12. august 2016, kl. 22.00

– Pappa svingte ikke.

Clotilde hadde lagt fra seg boka og ble sittende i stolen mens hun rotet i den jord- og gressblandede sanden med føttene og de rødlakkerte tåneglene. Den grønne plasthusken som var hengt opp i olivengreinen over hagemøblementet fikk nattemørket til å gynge. De disponerte en plass på femten ganger ti meter, ganske usjenert beliggende og skyggefull, hvilket kompenserte for fraværet av hygieniske fasiliteter i nærheten og den latterlige størrelsen på campinghytta, som de vitterlig hadde leid til tre voksne personer. Her lever man livet utendørs, Madame Idrissi, hadde innehaveren av Euproctes Camping høytidelig erklært da de reserverte plass i vinter. Cervone Spinello hadde tydeligvis ikke forandret seg.

– Hva? svarte Franck.

Han sto i en ustabil stilling og tok seg ikke bryet med å snu seg. Han hadde lagt en avis i baksetet og hadde satt de bare føttene på den. Venstre hånd holdt fast i takgrinda, mens den høyre med stort besvær prøvde å skru opp den ene av festeboltene til takboksen.

– Pappa, fortsatte Clotilde. – Han svingte ikke før Petra Coda. Det er et veldig tydelig minne. En lang rett strekning, og så en krapp sving, og pappa som kjører rett inn i rekkverket av tre.

Franck vred på nakken, men ble ellers stående som før og fortsatte å skru i blinde.

– Hva mener du med det, Clo? Hva er det du prøver å si?

Clotilde brukte lang tid på å svare. Hun observerte mannen sin. Det første han gjorde på den første kvelden i ferien deres var å skru av takboksen og takgrinda. Han kunne begrunne dette hastverket med en hel remse av perfekt rasjonelle argumenter: det økte bensinforbruket, utsattheten for vind, merkene på karosseriet etter festene til takgrinda … For Clotilde var det mest av alt en ny besværlighet å huke av for på ferie-sjekklisten. Og egentlig ikke engang det. Hun ga blaffen i den takboksen som måtte skrus på, tas av, pakkes inn. Hun syntes bare det var så teit! Plage seg selv med å skru ut boltene én etter én og legge dem i små poser med nummer etter hvilket hull de hørte til.

Valou var heller ikke typen til å skape fred og forsoning i sånne øyeblikk: Tenåringen deres hadde allerede gått for å utforske campingplassen, estimere gjennomsnittsalderen på gjestene og få oversikt over fordelingen av nasjonaliteter.

– Ingenting, Franck. Jeg mener ikke noe spesielt med det. Jeg vet ikke.

Clotildes stemme var oppgitt. Franck hadde gått videre til neste bolt og knurret for seg selv om hvilken idiot som hadde skrudd boltene så hardt til.

Han selv, i går.

Francks sans for humor.

Clotilde bøyde seg framover mens hun lot fingrene bla raskt gjennom sidene i boka, Istider, den siste til Fred Vargas. Isboks-tider hadde vel vært en bedre tittel på en sommerbok, humret hun fjollete for seg selv.

Clotildes sans for humor.

– Jeg vet ikke, fortsatte hun. – Jeg fikk bare en merkelig følelse. Da jeg så på veien i stad, fikk jeg en følelse av at pappa godt kunne ha rukket å trykke inn bremsen og svinge, selv om det var mørkt. Og merkelig nok stemmer den følelsen bra med de bildene jeg har fra ulykken.

– Du var femten år, Clo.

Clotilde la fra seg boka. Uten å svare.

Jeg vet det, Franck.

Jeg vet at dette bare er vage følelser, at alt skjedde på et par-tre sekunder … Men hør her, Franck, hvis du fortsatt er i stand til å høre meg, langt der inne i hodet ditt. Hvis du fortsatt er i stand til å lese i dypet av øynene mine.

Jeg er sikker. Helt sikker!

Pappa svingte ikke. Han fortsatte rett fram mot avgrunnen. Med oss alle i bilen!

Clotilde stirret et lite øyeblikk på lampa som gynget svakt over hodet hennes, på nattsvermerne som brant opp det korte livet sitt mot lyspæra.

– Det er noe annet også, Franck. Pappa tok mammas hånd under ulykken.

– Før svingen?

– Ja, like før. Like før sammenstøtet mot rekkverket, som om han hadde skjønt at vi kom til å fly utfor stupet, og at han ikke kunne forhindre det.

Et forsiktig smil. Det tredje festet var løst nå.

– Hva er det du mener, Clo? At faren din begikk selvmord? Med dere alle i bilen?

Clotilde svarte raskt. Kanskje litt for raskt.

– Nei, Franck, selvfølgelig ikke. Han var forbanna fordi vi var sent ute. Han ville ta oss med på den konserten med korsikansk kormusikk. Det var årsdagen for første gang mamma og pappa møttes også. Vi kom rett fra en aperitiff med hele familien, med foreldrene hans, og fettere og kusiner og naboer. Nei, det var ikke selvmord, selvfølgelig ikke …

Franck trakk på skuldrene.

– Da er det vel opp- og avgjort, da! Det var en ulykke.

Han la fastnøkkelen over i den andre hånda.

Clotildes stemme gikk over i mumling. Som om hun ikke ville vekke naboene. Fra plassen ved siden av hørte de en fjern lyd fra en italiensk tv-serie.

– Og så var det blikket til Nicolas.

Franck stanset bevegelsen. Clotilde utdypet.

– Nicolas virket ikke overrasket.

– Hvordan da?

– Like før vi kjørte gjennom rekkverket, sekundet før, da vi skjønte at det var over, at ingenting kunne stanse bilen, oppdaget jeg et merkelig uttrykk i øynene hans, som om han visste noe jeg ikke visste, som om han ikke var så overrasket. Som om broren min hadde skjønt at vi kom til å dø alle sammen.

– Men du døde jo ikke, Clo.

– Jo, litt …

Plaststolen til Clotilde gynget og tippet litt forover. Akkurat nå hadde hun mest lyst til at Franck skulle gå ned og ta henne i armene sine. At han skulle klemme henne inntil seg og si noe til henne, hva som helst. Han kunne godt tie stille også, bare han trøstet henne.

Han fikk ut den fjerde og siste bolten, og så tok han den tomme, grå takboksen på ryggen.

Akkurat som Obelix, tenkte Clotilde.

Sammenligningen fikk henne til å smile. Han skulle alltid avdramatisere.

Ja, når han bar en bautastein av plast på ryggen i bar overkropp og blå bomullsbukse, lignet Franck definitivt på Obelix.

Minus vommen.

Som førtifireåring var Franck fortsatt en kjekk mann, med bred overkropp og lange, slanke muskler. Det var nesten tjue år siden hun hadde falt pladask for det freidige smilet og den betryggende selvsikkerheten, men også for den mektige svømmer-kroppen hans; den hadde hjulpet Clotilde til å holde ut, til å elske ham og overbevise seg selv om at han var den rette. I hvert fall om at det kunne vært verre, mye verre.

Merkelig nok, etter som hvert nye år hadde gitt ham en ny halvkilo, en ny centimeter i livvidde, og han hadde fått den lille kulemagen som selv de aller flotteste mennene til slutt får, brydde hun seg ikke om det. Kroppen til typen hennes kom egentlig ikke med i betraktningen lenger, mens det for Franck var et problem som vokste seg stort som et fjell, eller i hvert fall som en kolle, en fin liten kolle rundt navlen hans.

Obelix satte forsiktig fra seg bautasteinen.

– Nå må du ikke ødelegge ferien din med den gamle historien, Clo.

Oversettelse:

Nå må du ikke ødelegge ferien for oss med den gamle historien din, kjære.

Clotilde satte opp et forsiktig smil. Franck hadde jo rett. De to andre i familien hadde gått med på å dra på denne pilegrimsferden.

En sur plikt.

Få det overstått.

Vips, så var det glemt!

Hun tillot seg en siste debrifing. Franck hadde i det minste én veldig god egenskap: Med ham kunne man snakke i det uendelige om barneoppdragelse. Altså om Valentine.

– Synes du at jeg burde latt være å fortelle Valou om det? Latt være å vise henne ulykkesstedet?

– Nei da. Selvfølgelig skulle du fortelle det. Det er besteforeldrene hennes. Det er viktig at hun …

Han gikk mot Clotilde samtidig som han tørket hendene med et håndkle han hadde tatt ned fra en snor.

– Du vet at jeg er veldig stolt av deg, Clo. Av at du er så tapper. Etter alt du har opplevd. Jeg vet hvor du kommer fra. Det glemmer jeg ikke. Men nå …

Han tørket seg på skuldrene, brystet, i armhulene og kastet vekk håndkleet mens han bøyde seg mot Clotilde.

For sent, tenkte Clotilde. For sent, kjære.

Akkurat så mange sekunder for sent at medlidenheten til mannen hennes hadde begynt å stinke av hanndyret som var opphisset av varmen. Det siviliserte hanndyret som tok seg tid til å ta av takboksen og hindre at det kom merker i karosseriet, før han gikk for bedekke hunnen.

– Hva nå, Franck?

Franck la en arm om livet på Clotilde. Verken han eller hun hadde særlig mye klær på. Hånda hans krøp opp under blusen hennes.

– Nå … skulle vi kanskje legge oss?

Clotilde reiste seg og tok et skritt tilbake. Forsiktig. Uten å såre ham. Uten å gi ham noe håp heller.

– Nei, Franck. Ikke med en gang.

Hun gikk bort og tok håndkleet sitt ned fra snoren og hentet toalettmappa.

– Jeg trenger en dusj.

Like før hun var borte ved jordstien, snudde Clotilde seg en siste gang mot mannen sin.

– Franck … Jeg tror ikke vi overlevde ulykken.

Han så på henne med et stupid blikk, som en løve som nettopp har latt gasellen forlate vannhullet uten engang å ta opp jakten. Uten å skjønne hva denne setningen hadde å gjøre i samtalen.

Det var nesten ikke lys på campingplassen. Etter den eneste lampa i B-rekka, den med de fem tømmerhyttene, campingplassens store stolthet, som var satt opp for et halvt år siden, gikk Clotilde forbi den siste teltplassen. Den var okkupert av en gjeng motorsyklister som satt i ring rundt en parafinlykt med hver sin øl i hånda, mens motorsyklene sto parkert under et tre som en flokk fullblodshester.

Som toppen av frihet.

En krydret duft av melankoli.

Clotilde gikk langs plassen. Et titall hoder snudde seg for å hilse skjønnheten som gikk forbi, et synkront, dovent hallo framført i horisontal stilling. Clotildes skjørt rakk halvveis ned på lårene og tre av knappene i blusen var åpnet og blottet det øverste av brystene.

Clotilde visste at hun fortsatt var tiltrekkende som førtitoåring.

Ikke særlig høy, nei vel, og sped. Men med former akkurat der hun skulle ha det, der menn likte å se dem. Siden hun var femten hadde ikke Clotilde lagt på seg mer enn fire kilo. Én i hver pupp, én i hvert lår! Hun var penere nå enn før. I hvert fall i sitt eget hode, og ofte i andres blikk. Hun hadde ikke trengt noe treningsstudio eller svømmebasseng for å holde figuren, hun var resultatet av den perfekte hverdagstrimmen … En sunn mamma i et sunt legeme! Skyving av overfylt handlevogn, langspurt til skolen ved hentetid, bøy og tøy ved oppvaskmaskinen, vaskemaskinen, tørketrommelen …

Maksing av formen!

Kombinere det nyttige med det behagelige for øyet, ikke sant, Franck?

Noen minutter senere kom Clotilde ut av dusjen, inntullet i badehåndkleet. Hun var den eneste på fellesbadet, bortsett fra en veldig brun tenåring som var i gang med å barbere leggene med en ladyshave som ga fra seg en lyd som en elektrisk myggdreper. På den andre siden av flisveggen hørtes støyende guttelatter over en endeløs teknorytme.

Clotilde tok seg tid til å kikke på seg selv i det store speilet som gikk langs hele veggen. Til å glatte ut det lange svarte håret som gikk helt ned til brystet. Campingplassen tok henne med tjuesju år tilbake i tid, til den samme kroppen, det samme ansiktet, foran det samme speilet, da hun var femten år.

Til jentungekroppen hun dro med seg som en jernkule i kjetting på den tiden, til fantasien som var det eneste fortrinnet hun hadde overfor gutter, det eneste våpenet hennes. Et latterlig våpen … en vannpistol.