Shannon Anderson

Etter regn kommer sol

Lisa olumley

Når man minst venter det …

Samantha Beckett

På flukt fra kjærligheten

SHANNON ANDERSON

Etter regn

kommer sol

Kapittel 1

«Tante Maggie, jeg kan ikke hjelpe deg med å pusse opp huset ditt akkurat nå. Livet mitt er fullstendig vanvittig. Jeg vil gjerne hjelpe til, men …»

«Vær nå grei, Nancy,» sa tante Maggie innsmigrende. «Våren er kommet til Hemptonville. Det blomstrer overalt, fuglene bygger rede, og jeg har ikke sett deg på månedsvis!»

«Ikke på en måned, nei.» Nancy flyttet telefonrøret til det andre øret for å unngå å få kink i nakken, samtidig som hun kastet seg fram for å redde koppen med espressokaffe som den tigerstripete katten Moxie feide overende med et eneste sveip med halen. Det varme, duftende brygget fløt utover, gikk med et nødskrik klar av PC-tastaturet, og rant utover en reklamebrosjyre som hun hadde prøvd å fôre faxmaskinen med. Hun gispet forferdet mens hun prøvde å tørke av det verste med ermet på nattkjolen.

«Det er seks uker siden, verken mer eller mindre, Nancy. Men hva foregår egentlig? Jeg synes jeg hører underlige freselyder.»

Nancy feide katten ned fra bordet. «Åh, bare småtterier. Moxie veltet nettopp all kaffen min utover reklamebrosjyren min for Mandrake som jeg prøvde å faxe. Jeg tror maskinen er ødelagt, noe som betyr at jeg må innom et kopisenter før jeg kan sende brevet til – hold opp med det, Moxie!»

Tanten la inn en talende kunstpause. «Kjæreste Nancy, ser du nå hva som skjer når du arbeider for hardt og aldri tar deg fri? Du må komme deg vekk fra New York nå og da, hvis du ikke vil gå på hodet i gresset. Bortsett fra at det ikke finnes gress, bare sement.»

«Det stemmer ikke. Det vokser masse gress i East River-parken hvor jeg jogger. Og det vokser grønt i blomsterpottene mine også. Og apropos blomster, så klarer de seg fint, geraniene du ga meg.»

Tanten kremtet. «Prøv bare ikke å avlede meg, unge dame. Det er lenge siden jeg ba deg om noe som helst, så du skylder meg en masse. Det stemmer altfor godt, ikke sant?»

Nancy feide en kastanjebrun hårlokk vekk fra pannen mens hun undertrykket et sukk. «Ja, jeg skylder deg en masse tjenester,» innrømmet hun.

«Og hvis det virkelig forholder seg slik, min kjære overarbeidede og utslitte niese, så skal du avsette litt tid her i Hemptonville, hvor du bare kan vase rundt i ørkesløs lykksalighet. Kom deg vekk fra den usle lille leiligheten din hvor du bare er omringet av narkomane og tullinger og Hell's Angels!»

«Snille deg, tante Maggie. Jeg er glad i leiligheten min. Politiet feide vekk knarkerne for flere måneder siden, og huset til Hell's Angels ligger to hele kvartaler unna. Og jeg bor i en trygg del av SoHo, selv om det riktignok ikke finnes heis …»

«Skån meg for detaljene, for jeg vil ikke høre dem,» bet tanten henne av.

«Du har ikke tenkt å koble meg med noen igjen, har du vel?» spurte Nancy mistenksomt. «Jeg advarer deg. Gjør ikke det mot meg igjen, tante Maggie.»

«Hvor har du fått den tanken fra?» lød det uskyldsrent.

Nancy stakk distré fingeren gjennom et hull i ermet på den stripete nattkjolen. «Har du glemt at du tvang meg til å spise lunsj med eiendomsmegleren din sist jeg var i Hemptonville? Du husker det?» Moxie hoppet opp i fanget hennes, og hun strøk katten åndsfraværende over ryggen.

«Å ja. Nå husker jeg. Men jeg mener fremdeles at du skulle ha gitt Stanley en sjanse til, kjære. Han har mange flotte kvaliteter.»

«Han har mange dobbelthaker også, tante Maggie,» protesterte Nancy.

«Dagens unge mennesker er altfor fokusert på det ytre,» sa tanten misbilligende.

Nancy himlet med øynene til Moxie, som viftet fornøyd med halen. «Og husker du da du slepte meg med hjem til Edith for å treffe sønnen Eddie som var i handelsflåten? Den tause hulemannen?»

«Tullprat, kjære. Han er av den sterke, tause typen,» sa tanten skarpt. «Dessuten er viktigheten av menns verbale ferdigheter altfor overvurdert. Og det var ikke noen grunn til å være uforskammet bare fordi han ikke var en skravlebøtte.»

«Jeg var da bare hyggelig mot ham,» forsvarte Nancy seg. «Uansett, tante Maggie, så er jeg bare glad for å kunne hjelpe deg, men tidspunktet kunne ikke vært dårligere. Tre av klientene mine innleder vårturnéen sin i neste uke, FolkWorld-konferansen begynner om mindre enn to uker, jeg må hjelpe Peter med å få produsert coveret på det neste albumet hans, så …»

«Gratis, går jeg ut fra?,» lød det dystert.

Nancy reiste bust. «Jo, men hva så? Han er like mye venn som klient, og det er min profesjonelle plikt å …»

«Ikke ett ord mer, snille deg. Jeg har hørt alt sammen før.»

«Vær så snill, tante Maggie,» stønnet Nancy.

«Ro deg ned, vennen min, og la meg snakke ferdig. Jeg har planlagt å få huset pusset opp før jeg flytter inn neste sommer. Kjøkkenet er ikke renovert siden førtitallet, taket lekker, bislaget ramler ned, badet er klart for skraphaugen og …»

«Men hva har vel jeg med …?»

«Ikke avbryt meg!» glefset tanten. «Du husker vel da jeg fortalte deg om Horace?»

«Din nye venn? Jo da,» sa Nancy pliktskyldigst.

«Vel, han tar meg med til Florida på en romantisk utflukt.»

Nancy klødde Moxie bak øret med den ene hånden og strøk pannen hennes med den andre. «Så hyggelig, da,» sa hun med et sukk.

«Det skal være sikkert! Det eneste problemet er at vi drar allerede i morgen, og jeg har alt laget en avtale med en lokal håndverker om at han skal komme for å begynne med oppussingen i dag.»

«Ring ham sporenstreks og flytt avtalen til etter at du er tilbake igjen,» foreslo Nancy.

«Så enkelt er det nok ikke, vennen min. Du aner ikke hvor stram timeplan denne karen har. Han er den beste vi har, skjønner du. Han pusset opp tre værelser i huset til Edith, og de ser bare helt praktfulle ut. Jeg gjorde avtalen for flere måneder siden, og hvis jeg bryter den, kan det ta år og dag før jeg får i stand en ny.»

«Kan ikke du og Horace reise senere, da?»

Tante Maggie gispet forferdet. «Nancy! Det ville være ufattelig taktløst av meg å …»

«Greit, greit! 'Ufattelig taktløs' er mellomnavnet mitt,» mumlet Nancy. «Bare spør ekskjærestene mine.»

«Vennligst ikke nevn de idiotiske minusvariantene i mitt nærvær,» bet tanten henne av. «Det får blodtrykket mitt til å stige til eksplosive høyder!»

«Flotte greier,» mumlet Nancy.

Maggie kremtet skarpt. «OK, nå snakker vi alvor. Da faren din nektet deg timer i kontrabass som tenåring, hvem var det som stilte opp og betalte for dem?»

«Du, selvsagt,» sa Nancy mens hun fortvilet vred hjernen for å finne en utvei. Når tante Maggie først var på sporet, var hun ikke til å stoppe.

«Og da du ville delta på den musikkfestivalen i Vancouver sammen med collegebandet ditt, hvem lånte deg minibuss og finansierte bensinen?»

«Det gjorde du,» innrømmet Nancy.

«Og da du måtte låne penger for å produsere din venn Enids første album, hvem stilte opp for deg og …?»

«OK! Du vinner! Nå er det nok utpressing. Du burde skamme deg!»

«Kanskje det, men det gjør jeg pussig nok ikke,» lød det i et tonefall som ikke bar det minste spor av anger. «Du trenger ikke å være sur. Gjør du ikke de fleste forretningene dine via telefonen uansett?»

«Ja, men PC-en min er her, og …»

«Ta den med! Du kan plassere den på spisebordet i stuen og få et stort, flott kontor med nydelig vindusutsikt.»

«Men jeg må tenke på Moxie. Jeg kan ikke bare …»

«Ta med henne også, da, dumma! Moxie nikoser seg her ute. Det er ikke noe liv for en katt å være innestengt i en knøttliten leilighet som din.»

Nancy skar tenner, men hun visste at hun var utmanøvrert. «Men alt skjer samtidig, og jeg vil helst ikke miste styringen.»

«Det er bare halvannen times kjøring hit,» kvitret tanten blidt da hun forsto at seieren var innkassert. «Og det tar bare en time og ett kvarter med lite trafikk.»

Nancy gjorde et siste, desperat framstøt for å gjenvinne kontrollen. «Hva trenger du meg til, hvis denne fyren er så fantastisk? Fortell ham alt det han trenger å vite, og gi ham nøklene.»

Tante Maggie klikket misbilligende med tungen. «Dette er ikke noe å spøke med, vennen min. Slike karer må voktes med haukeblikk. Jeg vet at du vil holde oppsyn med hver minste detalj, og passe på at han gjør alt riktig. Du er så flink når det gjelder forretninger.»

«Jeg er ingenting sammenlignet med deg,» fastslo Nancy.

Tanten snøftet. «Nåvel. Ett sted må du jo ha fått det fra, og Herren skal vite at det ikke kan ha vært fra foreldrene dine. De er noen upraktiske surrehoder, begge to. Faren din sitter fremdeles begravd i bøker, og moren din er ikke det spor bedre, helt besatt av de dumme plantene sine som hun er. Hvordan de klarte å lage en slik juvel som deg, er meg en gåte.»

«Du prøver vel ikke å smiske med meg, tante?»

Maggie overhørte spørsmålet. «Jeg slapper slik av når huset er i gode hender, og når jeg vet at du er på et anstendig sted, langt borte fra forurensning og kriminalitet og blind vold.»

«New York er ikke så ille,» protesterte Nancy av gammel vane. «Du blir vant til det.»

«Ikke prøv deg,» sa tanten. «Jeg kan nesten ikke vente med å presentere deg for Horace. Han er helt syk etter å treffe deg. Han er ung, bare sekstito. Du våger ikke å fortelle ham at jeg er sekstisyv! Jeg har sagt at jeg er seksti.»

«Du kunne nok prøvd deg med femtifem,» bemerket Nancy.

«Som du smigrer! Minn meg om at du fortjener et kyss for det. Men du må være her på slaget klokken to når snekkeren kommer, vennen.»

Nancy kastet et skrekkslagent blikk på klokken. «Men jeg har tusen ting jeg må gjøre først, jeg må til kopisentralen og …»

«Klokken to, og ikke et minutt senere! Fyren heter Liam Knightly. Han er så hyggelig. Jeg er sikker på at du vil like ham. Vi sees, søte deg!»

Med en grimase la Nancy på, og skjøv Moxie ned av fanget. Hun grep etter brillene og satte dem på nesen, men det førte bare til at alt rotet på skrivebordet ble enda tydeligere.

Tante Maggies anmodning kunne ikke ha kommet på et mer ubeleilig tidspunkt. Nancy hadde slitt vettet av seg helt siden hun ble uteksaminert fra college og ble agent for en liten gruppe sangere, tekstforfattere og musikere som spesialiserte seg på folkemusikk. Takket være en utrettelig innsats hadde hun fått forflyttet dem ut av skjenkesteder og kaféer og inn i konsertsaler og på større musikkfestivaler. Hun hadde skaffet dem bedre avtaler og mer tid på lufta, og noen av dem var på vei til å gjøre det stort. Når det skjedde, ville plutselig alt det beinharde arbeidet betale seg. Det eneste som sto igjen, var et siste, solid framstøt før hun kunne ansette en stab til å ta seg av de tidkrevende detaljene. Hun hadde arbeidet seksten timers dag, og gjerne tatt nettene til hjelp også. Og nå kom altså oppussingen av Hemptonville-huset på toppen. Enda flere detaljer å passe på. Enda mer ansvar. Enda mer å bekymre seg for. Alt var et kaos i hodet hennes.

Men hun kunne ikke bare si nei. Når tante Maggie ba om en håndsrekning, var det bare å skyve alt annet til side. Enda så dominerende hun var, var hun den eneste personen Nancy kjente som alltid hadde stilt opp for henne. Hun hadde vært ubegripelig snill og hjelpsom og støttet Nancy i alt hun foretok seg. Det gjorde slett ikke foreldrene hennes. Dessuten mente tante Maggie at Nancy burde ta seg tid til å nyte mye mer av den friske landluften. Men hun var en elendig planlegger.

Hun ga opp å prøve å fôre brosjyren sin inn i faxmaskinen. Nå måtte hun få reparert den også, eller kjøpe en ny. Enda mer å bekymre seg for. Enda en uforutsett utgift.

Hvis hun skulle få gjort alt hun hadde på timeplanen og etterpå få bilen sin ut av garasjen og til Hemptonville, måtte hun stresse som bare pokker. Hun sendte espressomuggen et lengselsfullt blikk, prøvde å beregne hvor lang tid det ville ta henne å trakte en runde til, og stønnet selvmedlidende. Det ville ta altfor lang tid. Hun måtte være sterk. Dessuten lå det en espressobar i annethvert hus på nedre Manhattan. Hun supte i seg den siste skvetten fra koppen og gjorde seg klar til å møte en ny dag.

Det var allerede ettermiddag da hun feide inn i den lange, svingete innkjørselen hos Maggie. Hun parkerte utenfor det forfalne huset i viktoriansk stil, og kikket seg rundt etter tantens hvite Cadillac. Det eneste hun så, var en fullstendig ukjent, svart og sølete varebil. Busker og trær sprikte med nakne grener i alle avskygninger av brunt, men noen av dem begynte å knoppe seg, og ikke langt unna klukket en bekk innbydende. Hun trådte ut av bilen og trakk den friske luften inn i lungene mens hun lurte på hvor Maggie var. Hun entret den vaklevorne verandaen og banket på døren.

«Tante Maggie? Er du der?»

Hun rakk akkurat å fiske fram sin egen nøkkel da døren ble åpnet. Hun rygget bakover mens hun gjorde store øyne. Det var ikke tante Maggie som holdt døren åpen og stirret på henne, men en fremmed mann. En veldig høy, fremmed mann. Han raget et hode over hennes egne 175 centimeter. Og han var kjekk.

Nei, kjekk var ikke ordet. Han var fantastisk.

Det lange, svarte håret hans var bundet opp i en tykk, ustelt hestehale. Han hadde tunge, mørke øyenbryn som minnet om vinger. Øynene var glitrende blå med lange, svarte øyenvipper. Nesen var stor og krum, munnen bestemt og markert. Skjeggstubben skinte i blått. Dongerijakken og den grønne ullgenseren gjorde ingenting for å skjule den imponerende brede brystkassen. Ubevisst vandret blikket hennes nedover, og hun kunne ikke unngå å legge merke til hvordan de slitte levisene så å si var malt på de sterke lårene. Hun lot øynene smette tilbake til ansiktet hans akkurat i tide til å registrere et lite smil som gjorde linjene rundt munnen hans enda dypere. Hold opp, tenkte hun. Hun var trettito år gammel; hun burde ha lært å beherske seg. Forlegenheten ga stemmen hennes en skarp kant. «Hvem er du?»

Blikket hans gled over henne og virket fascinert. «Jeg heter Liam Knightly. Snekkeren.»

«Hvor er tante Maggie?»

En lett panikk begynte å vokse i henne, og det knøt seg i magen. Herregud, han stirret på henne som om han ville … nei! Absolutt ikke. Hun innbilte seg saker og ting.

Blikket hans møtte hennes igjen. «Jeg lurer på det samme.»

«Mener du at hun ikke er her?»

«Hun sa klokken to,» sa han og gløttet ned på armbåndsuret sitt. «Jeg har ventet helt siden da. Tanten din sa at jeg kunne gå rett inn. Beklager hvis jeg skremte deg. «

«Det gjorde du slett ikke,» sa hun fort. Hun skjøv brillene opp på nesen, og var seg med ett bevisst hvor tettsittende den svarte høyhalsete genseren hennes var, og hvor stramt de sorte buksene satt. I byen var det arbeidsantrekket hennes, men her ute i villmarken følte hun seg nesten usømmelig antrukket.

Den ubekvemme tausheten ble fylt av sangfuglene som satt i buskene rundt verandaen. Han holdt nettingdøren åpen og signaliserte at hun skulle stige på. «Kom inn, Nancy.»

Hun stirret dumt på ham. «Hvordan har det seg at du vet hva jeg heter?»

«Selvsagt fortalte din tante det. Kom inn, jeg biter ikke.»

Nancy stivnet til. Hun kneiste med nakken da hun strente forbi ham. Inne i gangen mønstret hun ham mens hun lette etter noe å si. «Liam. Du må være irsk.»

Et smil smatt over trekkene hans. «Annen generasjon.»

«Jeg også,» sa Nancy imøtekommende. «På farssiden.»

«Jeg vet det. Din tante fortalte meg det også,» betrodde han henne. «Men det er ikke vanskelig å gjette med etternavnet O'Sullivan.»

«Sikkert ikke,» sa Nancy langsomt. Hun husket plutselig Stanley og Eddie, og mistanken festet seg. «Hva mer fortalte tanten min om meg?»

Tennene hans lyste hvitt igjen. «Hvorfor ikke spørre henne?»

«Hun er ikke her,» bet hun ham av. «Og nå spør jeg deg.»

«Hmmm.» Han dyttet hendene ned i bukselommene. «Vel, hun fortalte meg hva du lever av, og at du sliter deg ut. At du bor i en SoHo-leilighet og er omringet av punkere og kriminelle galninger. At du liker å fremstå som tøff, men at du i virkeligheten er så bløthjertet at du kunne gitt bort skjorta di til en fattig stakkar …»

Nancy skar en grimase. «Å nei! Jeg kan se hvor dette ender.»

«Og at du så avgjort ikke er gift, og at du heller ikke, så vidt hun vet, er i et fast forhold,» sa han med et unnskyldende smil.

«Herregud!» Nancy kjente at hun rødmet.

«Jepp. Din tante Maggie kan ikke nettopp kalles diskret.»

«Hun gjør stadig dette her,» sa Nancy nedtrykt. «Sist var det Stanley, eiendomsmegleren hennes. Før det var det Eddie i Handelsflåten. Hun takler ikke at jeg er singel. Det er en besettelse for henne. Hun kunne trenge å gå til en terapeut.»

«Men det er jo påfallende,» sa han ettertenksomt.

Hun holdt seg for de varme kinnene. «Påfallende?»

Blikket hans gled oppover og nedover henne. «At du er singel. Ei jente som deg må vel nesten holde beundrerne unna med kjepp!»

Hun stirret ham inn i øynene mens hun merket en underlig sitring i magen, nesten som om han hadde tatt på henne. Brått tok hun seg i å lure på hvordan det ville vært hvis han faktisk hadde gjort det. Hvordan ville hun reagere? En fullstendig fremmed.

En stor, høy, muskuløs, flørtende fremmed.

Nancy prøvde å undertrykke opphisselsen som krislet gjennom kroppen. Hun ventet til hun følte at hun hadde kontroll over stemmen. «Prøv bare ikke å smigre meg,» sa hun nervøst. «Du kjenner meg ikke engang.»

Han stirret på munnen hennes. «Hvem er det som smigrer?» Øynene hans gled lenger ned, og det var som om brystvortene knoppet seg bare under vekten av blikket hans.

Det sitret gjennom henne igjen. «Jeg er ikke ei naiv ungjente,» sa hun i et utfordrende tonefall som ikke helt stemte med hva hun følte. «Jeg er trettito. Det har sikkert tante Maggie allerede fortalt deg. Jeg er allergisk mot nøtter, og jeg bruker sko i størrelse trettiåtte.»

«Jeg skal lagre det i arkivmappen din,» flirte han.

«Gjør det,» sa hun åndeløst.

Det knaste i grus utenfor, og de snudde seg for å se. En høy, skallet mann med kortklippet, hvit bart steg ut av Maggies hvite Cadillac. Han løp rundt den og åpnet døren til passasjersetet. Tante Maggie steg ut som en dronning. Hun strålte idet hun kom opp på verandaen.

«Gud skje lov og takk for at dere er her, begge to. Unnskyld at jeg er sen. Jeg ble oppholdt hos frisøren. Jeg kan da ikke dra på en romantisk utflukt uten å få lagt en frisyre,» kvitret hun. «Hvordan ser det ut?» Hun strøk fingrene over de kastanjebrune, høye krøllene.

Nancy omfavnet og kysset henne. «Du tyr til de gamle knepene, ser jeg,» bemerket hun mykt.

Tante Maggie himlet troskyldig med øynene. «Aner ikke hva du snakker om, vennen. La meg presentere deg for Horace. Horace, dette er niesen jeg aldri kan tie stille om.»

«Eller være Kirsten Giftekniv for,» sa Nancy lavt. Hun snudde seg smilende mot Horace og trykket hånden hans. Hun måtte innrømme at tanten hadde god smak når det gjaldt mannfolk. Horace ga et oppvakt og vennlig inntrykk. «Hyggelig å treffe deg.»

«Gleden er på min side,» sa han og bukket galant. «Du er like vakker som tanten din. Ingen tvil om at du ligner på henne.» Tante Maggie smilte affektert. «Åh, din kjempeflørt. Hallo, Liam. Så deilig å se deg igjen! Jeg går ut fra at du og Nancy allerede har rukket å bli kjent med hverandre.»

«Det stemmer,» smilte han skøyeraktig.

«Jeg håper dere går godt sammen, siden dere får se en masse til hverandre i løpet av de neste ukene,» sa tante Maggie med et umiskjennelig anstrøk av triumf i stemmen.

Nancy krympet seg. «Vi klarer oss nok,» mumlet hun.

Tantens velvillige smil omfattet alle tre. «Så fint da. Nå som vi alle er her, kan vi vel se oss rundt i huset?»

Nancy stilte som baktropp, og hørte knapt tantens skravling og Liam Knightlys lavmælte, bekreftende svar. Forlegenheten fikk det til å krible over hele kroppen. Det var ille nok å lide seg gjennom ritualene med Stanley og Eddie og andre av samme ulla. Men tanten hadde aldri før spadd opp et mannfolk som Liam Knightly.

«Hvor tror du, kjære?» spurte Maggie.

«Unnskyld?» utbrøt hun. «Jeg fulgte visst ikke med.»

Tante Maggie nølte. «Følg med, kjære deg. Dette er en stor jobb. Synes du at verandaen skal gå langsmed hele huset, eller bør den gå i en sving langs tverrenden så vi også får utsikt til bekken?»

Nancy så seg hjelpeløst rundt. «Begge deler har vel noe for seg, går jeg ut fra?»

Tante Maggie strammet munnen. «Unge dame, den holdningen bringer oss ingen steder.»

«Jeg har aldri spurt om dette oppdraget,» presset Nancy fram mellom sammenbitte tenner.

Tanten stirret på henne et øyeblikk, før hun smilte inntagende til Liam og Horace. «Kan dere unnskylde oss et lite øyeblikk, mine herrer? Vi jentene må veksle noen ord.»

«Selvsagt,» mumlet begge to høflig.

Tante Maggie grep Nancy i armen og slepte henne med seg inn på kjøkkenet. «Hva er det som går av deg?» hveste hun.

«Hva som går av meg?» freste Nancy. «Får du deg virkelig til å gi meg skylden?»

«Nå skjønner jeg ikke, kjære.»

«Du prøver å koble meg igjen! For n'te gang!» skummet Nancy. «Jeg har nevnt det for deg, jeg har anmodet deg, jeg har tigget og bedt deg om ikke å …»

«Demp deg litt. Jeg har ikke gjort noe i den retningen. Jeg bestilte bare den beste jeg fikk tak i, og det var det,» glefset tanten. «Kan jeg noe for at han er til å ete opp?»

«Du kan bare våge å gjøre narr av meg,» eksploderte Nancy. «Jeg er så flau at jeg kunne dø på meg.»

«Men kjære …»

«Du har fortalt ham alt om meg! Du fortalte at jeg var ledig på markedet. Du kunne like gjerne ha annonsert det på kveldsnyhetene! Noe så flaut!»

«Du kommer over det,» svarte tante Maggie gammelklokt. «Vil du virkelige bebreide meg for at jeg har presentert deg for et ordentlig mannfolk, etter alle de tusseladdene du har gått ut med før?»

Nancy svelget i seg en bitende kommentar mens tårer av frustrasjon brant i øynene hennes. Hun vaklet ut på verandaen, og satte kurs for bilen sin. Med ett snublet hun inn i noe stort og solid som ikke ga etter.

Den røslige skikkelsen roet henne ned med store, milde hender. «Er alt OK?» sa han med en dyp, beroligende stemme.

Hun rygget panisk mens hun tørket øynene sine med ermet.

Tante Maggie skjøv opp nettingdøren. «Alt er fint, Liam. Nancy er bare litt emosjonell. Hun er litt premenstruell, skjønner du.»

«Tante Maggie!» gispet Nancy.

«Det er det jeg heter,» parerte tanten tørt.

Nancy ristet på hodet mens øynene hennes sprutet ild. «Jeg drar,» sa hun skarpt.

«Jeg lar Liam få telefonnummeret ditt så dere kan diskutere …»

Nancy skar henne tvert av idet hun slamret bildøren igjen. Hun startet bilen og suste ned utkjørselen, men ikke før hun fikk sendt mannen et siste blikk gjennom sladrespeilet. Han hevet hånden til hilsen da hun feide ut på hovedveien.

Nancy blunket desperat for å bli kvitt tårene. Det var helt sykt å bli så opphisset. Det var jo egentlig bare til å le av. Hun var bare utslitt. Nærtagende. Slik ble man når man hadde blitt dumpet tre ganger på rad. Hun var overømfintlig. Et eneste stort sår på to ben.

Det var godt mulig at tanten hadde fôret ham med ydmykende detaljer om hennes kjærlighetsmessige katastrofer, og begynt med førstemann, som hadde droppet henne til fordel for en annen kvinne. Den neste kjæresten var enda verre. Tredje gang begynte hun å fatte sammenhengen. Kanskje hvit kjole og evige løfter bare ikke var for henne. Kanskje hun bare burde godta at hun aldri skulle få barn, og heller holde seg til katten. Nå er det evig nok, O'Sullivan, sa hun til seg selv mens hun famlet etter en Kleenex. Ikke mer selvmedlidenhet. Ikke mer sutring. Hun fikk manne seg opp.

Selvsagt hjalp det ikke det spor at to av ekskjærestene samtidig var kundene hennes, men av bitter erfaring hadde hun lært at man skulle holde privatliv og forretninger atskilt. Og var det deres feil at de først forelsket seg i henne, og deretter i en annen kvinne? Folk greide ikke å kontrollere følelsene sine. Hun ville ikke gifte seg med en mann som ikke virkelig elsket henne. Da var det bedre ikke å gifte seg i det hele tatt.

Nancy strøk det svarte genserermet over ansiktet og lurte på om det var noe fundamentalt feil ved henne. Hun klarte rett og slett ikke å holde på menn. Kanskje hun skulle øve seg på å sende dem beundrende blikk gjennom de lange øyenvippene? Sluke hvert ord fra dem som om de var konfekt? Fnise som en småpike av vitsene deres? Stimulere forfengeligheten deres? Problemet var bare at hun var for opptatt for den slags. Hun var for opptatt av karrieren deres, for opptatt av å sørge for at de spiste sunn mat, og for at sokkene passet til hverandre.

Freedy kalte henne en kontrollfrik. Ron mente at hun var for fremmelig og ensporet. Peter antydet at hun var for praktisk anlagt, slik at mennene hennes aldri følte at de strakk til. Det var forvirrende.

Hun ville ikke ha mer romantikk. Hun fikk det aldri til. Men når hun tenkte på de blå øynene og det dovne smilet til Liam Knightly, fikk hun sinnssykt lyst til å prøve seg igjen, tross alt.

Kapittel 2

Liam fulgte bilens hissige hopp og sprett på den hullete innkjørselen med øynene. Han ante ikke om hun tittet i speilet, men det kostet jo ikke stort ekstra å løfte hånden og vinke. Langsomt slapp han pusten. Wow. Intens. Energisk. Og med et åpenbart storbypreg. Alt det som han ikke var på utkikk etter hos en kvinne.

Men herregud, hun var nydelig. Han hadde ikke ventet det da tanten hennes skrøt henne opp i skyene. Og han hadde så avgjort ikke prøvd å få henne på kroken, eller flørtet med henne. Han hadde ikke hatt noen grunn til å erte henne med tantens ekteskapsformidling, men av en eller annen grunn ville han ha henne til å reagere; ja, til rett og slett å legge merke til ham. Som om han skulle være en udannet, dum skolegutt.

Det var snodig. Vanligvis tente han ikke på kvinner i sort. Det ble for kunstferdig og tilgjort. Men Nancy så flott ut. Litt i overkant tynn, men med nydelige kurver. Det stramtsittende sorte fikk den bleke huden hennes til å lyse, og det rødbrune håret til å virke enda rødere.

Nei, Nancy virket ikke tilgjort. Hun virket gløgg, elegant og oppegående. Som en slags sexy femme fatale. Ei slik jente som dukket opp i åpningsbildene til en James Bond-film. En kvinne man drømte om.

«Jeg håper du tilgir Nancy. Hun er ikke i humør i dag,» bemerket Maggie Calloway.

Liam løsrev seg fra tankene sine. «Unnskyld?»

«Hun er overnervøs. Hun er for mye i byen,» forklarte Mrs. Calloway. «Jeg er så glad for at dette arbeidet vil gi henne et påskudd til å slappe av i landlige omgivelser.»

«Hun virket ikke akkurat så fornøyd,» plumpet det uforvarende ut av ham.

Mrs. Calloway slo ut med hånden. «Åh, hun kommer over det. Hun er ei fornuftig jente, når du bare får gravd deg gjennom storbyoppførselen. Bare vent.»

«Det er jeg sikker på,» sa han vaktsomt.

Horace kom gående med en lett bekymret mine. «Er alt OK med Nancy?»

«Hun har det helt fint,» sa fru Calloway bestemt. «Hun trenger bare å få roet seg ned litt.»

Det oppsto en ubehagelig taushet. Liam ventet tålmodig før han trakk på skulderen. «Skal vi fortsette? Vi diskuterte verandaen.»

Maggie Calloway så tankefullt fram for seg. «Nei, Liam, jeg overlater avgjørelsene til Nancy. Hun er så flink til å organisere.»

«Men hun vil ikke … ,» utbrøt Liam håndfallen.

«Å organisere er en del av personligheten hennes,» bemerket fru Calloway fortrolig. «Hun tok seg av økonomien til foreldrene sine allerede som seksten-åring.»

«Det var uvanlig,» sa Liam straks, siden hun åpenbart forventet en kommentar fra ham.

«Det var der overlevelsesinstinktet slo til,» forklarte fru Calloway. «Foreldrene hennes er helt bemerkelsesverdig umodne, selv nå. Hun har alltid tatt seg av dem, skjønner dere. Hun tar seg av alle. Der er slik hun er.»

«Jeg forstår,» dristet Liam seg til å si.

«Men ingen tar seg av henne,» sa den eldre kvinnen med et sørgmodig sukk. Hun tidde lenge og så trist framfor seg.

«Og når det gjelder huset?»

Fru Calloway blunket. «Huset? Å ja, huset. Vel, jeg flytter sørover når jeg har pensjonert meg, og uansett har jeg tenkt å overlate dette huset til Nancy, så hun står fritt til å følge sin egen smak,» avsluttet hun og dro opp et visittkort fra vesken.

Liam ble litt urolig. Her foregikk det noe snålt, og han hadde ikke lyst til å blande seg inn i det. Han lette etter et påskudd til å komme seg av gårde, men kom ikke på noe.

«Når kan du begynne?» spurte hun og ga ham kortet.

Han stirret på kortet. Navnet til Nancy O'Sullivan sto skrevet med høye, svungne bokstaver slik de nesten sto ut fra papiret. Akkurat som kvinnen selv. Høy. Myk. Feminin. En som skilte seg ut. Han stakk kortet i lommen, og strevde for å ta seg sammen. «Jeg er vel klar til å begynne på lørdag.»

«Lørdag,» gjentok hun tilfreds. «Flott! Ring Nancy og fortell henne at du …»

«Jeg? Skal jeg ringe henne?» Uroen vokste i ham.

Hun hevet øyenbrynene. «Selvsagt. Hvem ellers?»

«Det virker rart,» stammet han. «Du burde virkelig diskutere det med henne.»

«Min gode Liam, Horace og jeg vil være over alle hauger på vår romantiske utflukt. Dere ungdommer må finne ut av dette på egen hånd,» sa hun selvtilfreds.

Liam stakk hånden i lommen. Det kunstferdige kortet smøg seg så å si inntagende inn mellom fingrene hans. «Eh, jeg setter vel i gang da. Ha det hyggelig på ferieturen.»

«Takk, det skal vi,» sa hun med et bredt smil.

Liam satte seg i bilen og vinket mens han frustrert skar tenner. Dette var ikke første gang han var offer for en velmenende Kirsten Giftekniv. Han var ekspert i å gli unna potensielt pinlige situasjoner slik at ingen ble såret. Og han så det komme på mils avstand. Han hadde bare ikke forventet seg at åtet var så lekkert. Og aller minst hadde han trodd at han skulle hugge etter det som en forsluken ørret. Han visste bedre.

Han hev seg på bremsene og fikk i siste liten stanset for rødt lys. Han forbannet lysten som raste gjennom kroppen hans. Nancy O'Sullivan var den siste kvinnen han burde flørte med. Han hadde tenkt grundig gjennom hva han søkte etter i en kvinne. Nei, stryk det. Hva han søkte etter i en hustru. Og det var det stikk motsatte av hva han fornemmet hos Nancy.

Han trengte ikke å se lenger enn til sine egne foreldre for å finne kroneksemplet på et mislykket ekteskap. Lidenskapen brakte dem sammen, men håpløst forskjellige ønsker drev dem fra hverandre igjen. Moren hans var romantisk, idealistisk og tradisjonell. Det hun hadde drømt om, var en stor, lykkelig familie, mens faren på sin side drev seg selv hensynsløst for å lykkes med firmaet sitt. Han reiste og arbeidet hele tiden. Han ønsket seg ikke flere barn, hadde sjelden tid til Liam, deltok aldri ved måltidene og var alltid borte i helgene. I årevis tagg, kjempet og gnålte moren helt til hun innså at han aldri ville forandre seg. Da hun til slutt dro av gårde sammen med Liam, så han siden aldri snurten til faren. Ikke at han hadde sett så mye til ham tidligere heller. Han hadde vært elleve år gammel.

Moren hadde omsider funnet den slags mann og den slags ekteskap som hun ønsket seg, men Liam hadde aldri glemt bitterheten og skuffelsen hennes. Han gjorde seg tidlig opp en mening om hva han skulle se etter når han fant seg en kone. Han visste hva slags mann han selv var. Stille. Ettertenksom. Sindig. Sta. En etablert hjemmets mann. Han likte seg på landet, han likte å drive med snekring, likte å fylle tiden, men på sine egne premisser. Han likte å spille irske låter på fløyte og trekkspill. Nå og da helte han innpå et par pints sammen med venner på den lokale irske puben. Han dyrket urter og grønnsaker i kjøkkenhagen sin, i tillegg til valnøtter og epler i hagen. En gang i framtiden, når han fikk råd til mer jord, kunne han tenke seg et par hester, og barn som kunne ri dem.

Han brukte mye tid på å drømme opp en ideell kvinne som passet inn i livsstilen hans. Hun var ikke blendende vakker, for han var ikke opphengt i den slags. Det var viktigere at hun var blid og hadde et behagelig temperament. Gjerne moderlig og praktisk anlagt; en type som likte å koke og sylte, og som laget hjemmebakt brød.

Han skulle ikke la seg styre av driftene sine, for det ble man ikke lykkeligere av i det lange løp. Og det driftene hans krevde akkurat i øyeblikket, var en slank, rødhåret byjente med fikse briller og høyhælte støvletter.

For et puss de spilte ham! Hun hadde sannsynligvis ikke en anelse om hvordan man bakte brød. Han ville bli overrasket hvis hun kunne koke egg. Hun var sannsynligvis av typen som levde av å gnaske asparges og bestille sushi. Han så ansiktet hennes så levende for seg at han nesten glemte å se hvor han kjørte. Han likte måten det skinnende håret hennes hvilte mot skuldrene på. Han likte den kortklipte panneluggen og de store, gylne øynene bak de fargede brilleglassene. Han likte de høye kinnbena, den lange, smale nesen, de nydelige kinnene, og den overraskende brede munnen. Han ville stryke vekk det lille draget av bekymring mellom de rette, mørke øyenbrynene hennes. Men hun trengte litt mer kjøtt på bena. Han ville foretrukket henne fire-fem kilo tyngre.

Han bråstanset foran et firefelts veikryss og trakk unnskyldende på skuldrene da en kar i en Chevy viste ham fingeren. Men det spilte ikke noen rolle hvor lekker Nancy O'Sullivan var. Tanten hennes hadde innrømmet at karrieren betydde alt for henne, og at hun var en arbeidsnarkoman. Hun var følgelig som skapt til å gjøre ham sint og nedtrykt.

Men driftene hans lyttet ikke til fornuften, innså han da han kjørte inn foran sitt eget hus. De reagerte bare på den stramme baken som avtegnet seg under hypertrange svarte jeans. Og så de små føttene i disse upraktiske, høyhælte støvlettene.

Om hun nå ikke var forutbestemt for ham, så var det iallfall klasse over henne.

Og her var han, med sine trettiseks år; han innså med et støt av misnøye at han ennå ikke hadde funnet den perfekte kvinnen. Ikke rart at han bestandig hadde øynene med seg. Han var stadig på vindusshopping, og håpet at flaksen ville strekke ut en hjelpende hånd. Han ville ikke forhaste seg, men tiden gikk, og han ønsket seg en stor familie. Å svirre rundt i tilfeldige blomsterbed hadde han verken tid eller overskudd til, minnet han seg selv om. De dagene var forbi. Nå var det alt eller ingenting.

Lukten av noe svidd drev inn i neseborene hans da han kom inn i kjøkkenet. Den irske gutten Eoin som arbeidet for ham og bodde i kjelleretasjen, stekte hamburgere, eller i hvert fall noe som minnet om det. Ikke godt å si, slik de så ut nå. Liam løp bort til gassovnen og skrudde av butanen.

«Hei,» sa han blidt. «Er det lunsjtid?»

«Jeg lager en til deg også, hvis du har lyst på,» lød det forknytt fra Eoin.

«Du bør dempe varmen litt,» rådet Liam.

Eoins bleke fregnefjes ble lyserosa. «Beklager.»

«Greit nok. Jeg liker dem godt stekt,» forsikret han. «Apropos ovner, så fant jeg en pent brukt elektrisk ovn til deg. Den står ute i skuret. Kanskje du hjelper meg med å få den ned i kjelleren etter lunsj?»

Eoin lyste opp. «Flotte greier! Da kan jeg lage min egen te uten å forstyrre deg.»

«Det var ikke store bryet,» svarte Liam kort.

«Takk likevel,» sa Eoin oppriktig. «For stedet, for arbeidet, for ovnen. Du har vært så hyggelig.»

«Ikke noe å snakke om,» svarte han brydd. «Lørdag har vi et nytt oppdrag. Vi skal pusse opp Calloway-huset nede ved enden av Tinker Lane. Ny veranda, nytt tak, nytt kjøkken, nytt bad; kort sagt en hel masse arbeid.»

«Jeg er glad for arbeidet,» lød det oppriktig fra Eoin mens han satte tallerkenene med de mishandlede burgerne på spisebordet. «Skal du på sesíunen på Malloy’s søndag kveld?»

«Ikke umulig. Har du lyst til å dra?»

«Herregud, ja,» sa Eoin. «Jeg har øvet hele uken på den nye låta du lærte meg. Jeg vil prøve den ut sammen med gutta.»

«Den er grei. Vi drar på Malloy's på søndag,» lovet Liam. Malloy’s hadde et show med tradisjonell keltisk musikk, en sesíun, fra ti til to hver søndag kveld på en irsk pub i Queens. Der møttes bohemske, men ganske talentfulle musikere som spilte irsk musikk hver søndag. Liam dro alltid dit hvis han ikke var for sliten, men unge Eoin var fullstendig frelst. Han ville gjerne ha spilt på en ny sesiún hver kveld, så sant det hadde vært mulig. Han var forresten innmari god på sekkepipe. Liam hadde aldri hørt noen som var bedre. Han burde bli proff.

Men i virkelighetens verden arbeidet man, og musikken og ølet måtte vente til søndag. Det minnet ham om at lørdagen kom før søndagen, og da måtte han ta fatt i Calloway-huset. Det betydde igjen at han måtte snakke med Nancy. Han husket den hese, litt dype stemmen hennes, og han fornemmet et opphisset støt gjennom kroppen som gjorde ham tørr i munnen. Han sluttet å tygge, og anstrengte seg for å ta seg sammen.

«Er du OK? Du virker litt fjern,» lød det nysgjerrig fra Eoin.

Liam tvang maten ned, spratt opp og sikret seg et glass vann fra vasken. «Nei, jeg kom bare på noe jeg må gjøre. Er du klar for å bære ned ovnen?»

«Selvsagt,» svarte Eoin ivrig.

Han hadde en hel rekke gode grunner for å blåse i å ta den telefonen. Han måtte montere ovnen. Koke tevann for å sjekke om den virket. Vaske opp. Rense mattene i bilen. Lage mer te. Gjøre klar for klesvasken. Smøre noen skrikende dørhengsler. Og nettopp den tanken fikk ham til å innse at han prøvde å forhale hele greia.

Faen heller, tenkte Liam. Han ville ikke være i stand til å samle tankene før han fikk unnagjort den telefonen. Han dro kortet opp fra lommen. Det så ikke ut, etter at han hadde fingret med det hele ettermiddagen igjennom. Han satte seg på sengekanten, kjempet for å få kontroll med det som knøt seg i magen, og slo nummeret.

Han ble både lettet og skuffet da han hørte telefonsvareren hennes. «Hallo, du har kommet til Nancy O'Sullivan. Vennligst legg igjen en beskjed,» sa den hese, forførende stemmen.

Han ventet til det pep. «Hei, Nancy. Dette er Liam Knightly. Tanten din ga meg nummeret ditt. Jeg er klar for å begynne på lørdag, så kan du være så snill å ringe meg så vi kan få diskutert hva du vil ha gjort.»

Han oppga telefonnummeret sitt, la på og lukket øynene. Det gikk jo greit. Han kom seg gjennom det. Han løp ned i første etasje og satte kurs mot verkstedet på baksiden av huset. Han arbeidet alltid på et eller annet møbel når han trengte å roe ned. Det finarbeidet med å sette delene sammen uten å bruke lim eller spiker var den rene meditasjonsøvelsen for ham. Han var i gang med et spisebord som han håpet å plassere sin egen familie rundt en vakker dag. Når han arbeidet på det, dagdrømte han om en fremtidig kone. Han fantaserte om hvordan det ville føles å se på bordet mens kona og ungene satt rundt det. Han kjente det pirrende suget i magen, og gjorde seg et håp for framtiden.

Men i dag var han ikke i stand til å se for seg noen kone. Hun var blitt altfor uvirkelig og tåkete, mens derimot Nancy O'Sullivan sto knivskarpt for hans indre blikk. Han bet sammen tennene mens han prøvde å undertrykke minnet om hvordan brystvortene på de struttende, faste brystene hadde svulmet bak den tettsittende genseren da han betraktet henne.

Hm. Hva hadde han rotet seg opp i nå?

Nancy satt og pirket i spinatpannekaken mens hun stirret fascinert på det underet som hårgeléen hadde forårsaket på mannen hun satt sammen med. Clint Coburns sveis var kunstnerisk arrangert så den skulle virke ustelt. Det var nesten komisk å tenke på hvor lite hun behøvde å gjøre for å få sitt eget hår til å virke slik. Det gikk av seg selv. Det var derfor hun foretrakk å ha det helt enkelt og tilbakestrøket.

Clint tok en stor munnfull med avokado og vårløk og tygget på det mens han sendte henne et sjelfullt blikk. «Jeg har spurt meg hvor lenge det tok meg å overtale deg til å bli med meg ut. Freedy betrodde meg at det kunne ta litt tid før du var villig til å stole på menn igjen.»

Navnet til ekskjæresten frambrakte en grimase i Nancys fjes. «Det var da omtenksomt sagt. Jeg går ut fra at det går bra med ham og Andrea?»

«De svever på rosenrøde skyer,» innrømmet Clint. «Det er vel ikke så hyggelig for deg å tenke på, men det virker som om Andrea og han er som skapt for hverandre.»

«Så fint for dem.» Nancy tok en stor slurk av glasset med isvann.

Clint rynket pannen i mild bekymring. «Beklager, Nancy. Jeg burde ikke ha nevnt Freedy, og åpnet gamle sår.»

«Ikke så gamle,» mumlet hun. «Bare fem måneder.»

Clint nikket medfølende. «Jeg må bare innrømme at da du og Freedy var sammen, var jeg utrolig sjalu.»

«Er det sant?» var alt Nancy fant på å svare.

Smilehull kom til syne i Clints guttaktige ansikt. «Jeg har alltid ment at stilen din, holdningen din, ja bare … jeg vet ikke … jeg mener bare at Moxie var bortkastet på ham.»

«Katten min heter det,» bemerket hun.

Han gjorde store øyne. «Hva?»

«Moxie. Katten min heter det.»

«Nei, du sier ikke det?» Clint blunket og famlet febrilsk etter ordene. «Vel, som jeg sa, så er en kvinne som deg bortkastet på Freedy.» Han skuffet en kjempeporsjon med hvitløksstappe på gaffelen, skyflet det inn i munnen og blunket nedtrykt til henne mens han tygget.

«Like barn leker best, antar jeg,» sa hun og prøvde ikke å lyde bitter.

Ansiktet hans lyste opp. «Det er akkurat det jeg prøver å si, Nancy. Det er de kvalitetene ved deg som gjorde Freedy fullstendig sprø … eh, som gjorde at dere overhodet ikke passet sammen, som gjør deg fullstendig uimotståelig for meg.»

Nancy sendte ham et forvirret blikk over brillene. «Ja vel?»

Clints perlehvite tenner lyste opp i et smil. «Du trenger en som kan verdsette deg for akkurat den du er.»

«Det gjør vi vel alle,» svarte hun mens hun overveldet stirret på den store burgerbiten Clint klarte å dytte inn i munnen. Å gå ut med ham i kveld hadde ikke vært noe sjakktrekk. Sangeren og tekstforfatteren hadde mast i månedsvis om å få be henne ut på date, men bruddet med Freedy hadde vært så smertefullt at hun aldri hadde orket å finne et tidspunkt. Men i dag hadde det nesten uvirkelige møtet med snekkeren overbevist henne om at hun trengte å gå ut mer. Hun holdt på å miste oversikten. Herregud, hun så da ikke ut som noe slottsspøkelse, men var tvert i mot en attraktiv kvinne, og hun hadde like stor rett som noen annen til å finne kjærligheten og meningen med livet. Da hun fikk Clints melding på telefonsvareren, følte hun nesten at hun var bønnhørt. Men nå som hun satt og så på ham mens han stappet i seg burgeren sin, følte hun veldig sterkt at hun gjerne skulle ha befunnet seg hvilket som helst annet sted enn dette.

«Altså,» kunngjorde Clint mens han slikket avokadorester fra tommelfingeren. «Jeg kan like gjerne komme til saken. Har jeg rett når jeg tror du er en kvinne som liker å gå rett på sak?»

«Jeg antar det,» sa hun forsiktig.

«Saken er at jeg har skrevet en sang til deg, Nancy, og jeg vil gjerne spille den nå. Det var derfor jeg tok med gitaren.» Tennene glitret igjen.

Nancy så seg rundt i den overfylte restauranten. «Her?»

«Leiligheten din ligger bare et par kvartaler unna, stemmer ikke det?»

«Jo,» innrømmet hun. «Men i kveld passer det ganske dårlig …»

«Nancy.» Han grep hånden hennes. «Jeg skal være fullstendig oppriktig overfor deg, for det er slik jeg er. Jeg vil at vi alltid skal være ærlige overfor hverandre.»

Nancy skottet ned mot hånden sin, som hun holdt fast knyttet inni hans. Han rakte fram den andre hånden, slik at hennes var fullstendig dekket. Avokadorestene på tommelfingeren hans var nesten påtrengende tydelige.

«Åh Nancy, Nancy, Nancy. Du er så dyktig, så fokusert, så, åh, jeg vet ikke hva jeg skal si. Så profesjonell. Jeg tenner virkelig på det,» nynnet han.

«Gjør du?» Hun var som hypnotisert av griseriet på fingeren hans, kunne ikke rive løs blikket.

«Ja,» hvisket han. «Freedy fortalte meg hvor dyktig du var. Hvor hardt du arbeider for klientene dine. Matt og Eugene fra Mandrake fortalte meg nøyaktig det samme. Du skaffer dem virkelig oppdrag, og de slipper de mest lusne jobbene. Freedy fortalte meg at han kan dra tusen dollar på en eneste kveld nå om dagen. Bedre steder, større festivaler.»

Nancy ristet forvirret på hodet. «Clint, hva har Freedy og Mandrake med dette å gjøre?»

Clint holdt hånden hennes enda hardere, og satte opp en tragisk bønnfallende maske. «Jeg vil at du skal representere meg, Nancy.»

«Hva?» Nancy gapte. «Skal jeg være agenten din?»

Clint nikket ivrig. «Jeg kommer til å være perfekt for deg.»

Skamrødmen bredte seg fra halsen og opp i kinnene hennes. Det sleske framstøtet hans skyldtes ikke engang begjær etter henne, og godt var det. Herren forby! Men likevel, frekkheten hans …»Clint …»

Han grep hånden hennes og presset den mot leppene. «Du trenger ikke å svare nå. Tenk på det! Sov på det. Det vil være det smarteste trekket du har gjort i din karriere, Nancy. Jeg kommer til å gjøre det stort. Jeg vet det bare.»

«Selvtillit er bra for en utøvende kunstner,» bemerket hun ironisk.

Clint nikket ivrig. «Jeg har en masse av det, Nancy. I bøttevis. Du kommer til å elske sangen jeg har skrevet for deg. La oss betale og gå hjem til deg, så jeg kan spille den for deg.»

Ah. Han ville de skulle spleise på måltidet. Ikke så overraskende, tenkte hun dystert. Hun tiltrakk seg aldri den type menn som insisterte på å betale. Ikke at hun ikke kunne eller ville betale for seg selv.

Hun vred hjernen for å finne en taktfull måte å avslå på. «Jeg beklager, Clint, men …»

«Den heter Baby, Take Care Of Me Tonight,» sa han med et vinnende smil.

Hun undertrykket den spydige kommentaren, og trakk pusten dypt. «Hør her, Clint. Avtaleboken min er fullstappet. Jeg har bare noen få klienter fordi jeg vil ta meg godt av dem. Jeg er allerede svært opptatt med …»

«Jeg vet at du klarer å klore ut en nisje for meg,» sa han overtalende. «Jeg sverger på at det vil lønne seg. Og snart.»

Nancy skjøt brillene opp på nesen og gned det verkende hodet sitt. «Jeg er sikker på at du vil gjøre suksess. Men jeg kan ikke …»

«Jeg ville virkelig satt pris på om du kunne ta vare på meg, Nancy.» Clint presset et hardt, fuktig kyss mot hånden hennes.

Nancy stirret på ham mens hun kjente etter hvor lite lyst hun hadde til å ta vare på ham. Det eneste hun kjente, var et dirrende sinne. Og at hun var sliten inn til margen. Hun trakk til seg hånden og tørket den på buksene. «Jeg beklager, Clint. Jeg skulle gjerne gjort deg den tjenesten, men jeg har bare ikke overskudd.» Hun la en pengeseddel på bordet og avbrøt protestene hans med et sint øyekast. «Jeg kan ikke ta meg av alle. Jeg kan bare ikke det.»

Hun banet seg vei mellom bordene og ut i den kjølige, friske natteluften. Det skarpe lyset og all travelheten i SoHo Street flimret foran øynene hennes, og hun måtte nappe av seg brillene og tørke dem med ermet. Herregud, hun hadde virkelig dagen sin i dag! Hun marsjerte hjemover med lange, energiske skritt. Nå manglet det bare at Clint Coburn kom løpende etter henne med gitaren sin.

Hun løp opp trappen, trakk fram det digre nøkkelknippet, og låste først opp ytterdøren, så innerdøren, og til slutt hovedlåsen og to sikkerhetslåser. Moxie kom løpende og strøk seg mot føttene hennes. Hun løftet opp katten og begravde nesen i den myke pelsen. Telefonsvareren blinket som alltid. Hun trykket på avspillerknappen og stålsatte seg foran det potensielle møtet med et nytt skred av problemer.

«Hei, Nancy. Dette er Liam Knightly,» sa maskinen. Moxie gikk i gulvet med et fornærmet mjau idet Nancy plutselig ble følelsesløs i armene. «Tanten din ga meg nummeret ditt. Jeg er klar for å begynne på lørdag, så kan du være så snill å ringe meg så vi kan få diskutert hva du vil ha gjort.»

Maskinen klikket og spolte. Nancy spolte bakover og lyttet til meldingen, igjen og igjen. Og enda en gang. Hun nølte, litt forlegen, før hun spolte tilbake nok en gang. Moxie ville uansett ikke sladre. Hun grep en penn og lyttet intenst mens hun skrev ned nummeret hans. Stemmen hans var så vidunderlig. Fyldig, dyp og klar. «Så vi kan få diskutert hva du vil ha gjort,» hadde han sagt. Herregud, hvis han bare hadde visst! Hun ville aldri orke å se ham jobbe. Og hva hvis det ble varmt utpå ettermiddagen, og han tok av seg skjorten? Hun kom til å dø.

Hun følte seg for sårbar akkurat nå. Det var bare fem måneder siden Freedy dumpet henne, og det hadde vært et hardt slag for selvfølelsen hennes. Og likevel hadde hun aldri følt så sterkt for Freedy som hun nå gjorde for Liam Knightly, selv når han ikke gjorde annet enn å se på henne. Som om hun var helt fantastisk. Sexy. En riktig lekkerbisken. Han var altfor farlig for hennes knuste, blødende hjerte.

Pokker ta tante Maggie og de ubetimelige manipulasjonene hennes! Nancy stålsatte seg, holdt pusten og slo nummeret. Det ringte fire ganger før han svarte. «Hallo?»

«Åh, hallo. Dette er Nancy O’Sullivan,» sa hun åndeløst. «Jeg beklager at det ble så sent. Jeg håper at jeg ikke vekket deg.»

«Nei da. Jeg var nede i verkstedet mitt og brukte sagen. Jeg hørte ikke telefonen. Så du fikk meldingen?»

«Ja,» sa hun og følte seg med ett dum og ille til mote.

Han ventet tålmodig en stund. «Så da er det greit med lørdag?» spurte han da hun ikke sa noe.

Hun slapp pusten mens hun bladde gjennom den syvende sansen. Lørdag var forferdelig, men ikke verre enn de andre dagene. Hun prøvde å gjenvinne roen, uten at det lyktes altfor godt. «Lørdag er OK,» pep hun.

«Fint! Hvor vil du begynne?»

«Eh, sa ikke tante Maggie …?»

«Hun gjorde det fullstendig klart at du skulle ta deg av det hele,» sa han rolig. «Påpekte hun ikke det?»

«Nei, men jeg burde ha gjettet det,» sa hun. Den varme stemmen hans føltes nesten som om den kjærtegnet henne, og hun fikk gåsehud på armene. «Jeg aner faktisk ikke hvor jeg skal begynne.»

Han var stille et øyeblikk. «Du har overhodet ingen idé?» Nå lød han litt utålmodig.

«Men hør nå, har du ikke snakket med henne? Du så huset. Hjelp meg da,» bønnfalt hun. «Jeg aner ikke engang hva som må gjøres. Jeg var uoppmerksom på runden i dag.»

«Jeg la merke til det,» sa han tørt.

Nancy krøllet seg sammen i den myke sofaen. Moxie hoppet opp i fanget hennes og begravde kjærlig klørne i hoften hennes. «Jeg fikk ikke samlet meg om det. Tante Maggie gjør meg gal,» forklarte hun, og var helt ør av lykke over å kunne prate med en mann som helt tydelig irriterte seg over henne. Den dype, rett-på-sak stemmen smøg seg som balsam rundt de skjøre nervene hennes.

«Bare så jeg er sikker,» sa han tålmodig. «Du vil at jeg skal gjette meg til hvordan tanten din vil ha det, mens hun vil at du skal bestemme selv. Dette var virkelig snodig.»

«Jeg trenger bare et sted å begynne. Da skal du få se. På et øyeblikks varsel er jeg tenner og klør og forlanger å ha kontroll med allting.»

«Din tante advarte meg mot det også,» bemerket han.

Nancy sukket. «Det var ikke dén ting hun ikke nevnte, eller hva?»

«Hun er noe for seg selv,» medga han.

Nancy krøllet seg en enda bedre til rette i sofaen mens hun lette etter et påskudd til å fortsette samtalen. «Kanskje vi bare skal ta en runde i huset på lørdag, og, eh, jeg vet ikke riktig, snakke gjennom tingene.»

«Jeg trodde vi gjorde det i dag,» sa han irritert.

«Bare klag,» sa Nancy. «Jeg har aldri gjort dette før. Jeg trenger noen til å holde meg i hånden.»

«Jaså?» Han ble stille lenge. Da han snakket igjen, var stemmen forretningsmessig. «Kan du være der klokken ni på lørdag?»

«Jeg må kjøre fra byen. Går det greit med klokken ti?»

«OK, ti,» samtykket han. «God natt, Nancy.»

«God natt, eh, Liam,» svarte hun lavt.

Hun la på og strøk fingrene over pelsen til Moxie, mens hun vred seg i plutselig opprømthet. Hun fikk lyst til å omfavne seg selv, sprelle med beina og le hysterisk. Hun måtte ta seg sammen. Hun ville ikke ha flere problemer. Det å ha overoppsynet med oppussingen av huset til tante Maggie kunne godt være dråpen som fikk det til å renne over.

Nei, hun ville samarbeide med Liam Knightly på nøyaktig samme kjølige, forretningsmessige måte som når hun gjorde andre forretninger. Hvis han tok av seg skjorten, skulle hun holde et foredrag om faren ved hudkreft og den skjøre kvaliteten på ozonlaget, og undertrykke all lidenskap. Hun skulle håndtere dette slik som hun hadde håndtert alt annet – med ren viljestyrke.