Vil du lese mer om Stine?

Stine klasse 1A

Stine og skoletannlegen

Stine kan ikke svømme

Stine og de bankende hjertene

1.

– Har du pakket ned ullundertøy, Stine? Og tann børste? Hva med regnfrakk? I tilfelle?

Mamma åpner lokket på kofferten og kikker oppi.

– Hun skal ikke til Nordpolen, vet du, sier pappa og blunker til Stine. – Hun skal bare på en liten klassetur. I tre dager.

Pappa lukter etterbarberingsvann. Han sitter på huk i entreen og knyter skolissene sine.

– De har sikkert elektrisk strøm der også, sier han og ler.

– Du må i hvert fall pusse tenner før du går, sier mamma og forsvinner ut på kjøkkenet for å smøre matpakke.

Stine går ut på badet og finner fram tannbørsten. Det er noe hun har glemt, hun er helt sikker på det. Men når mamma maser sånn, er det umulig å huske hva det er. Kanskje det ikke er så viktig? Stine lener seg mot speilet, hun synes hun ligner mer og mer på en kanin med de store fortennene. Sånn som de stikker ut i lufta. Det er ikke særlig pent, egentlig. Hun tenker på Rafael, den nye gutten i klassen. Han er i hvert fall pen! Han er så pen at hun får sug i magen når hun ser på ham. Men han sier ikke noe særlig. Har ikke sagt noe til henne i hvert fall. Han er kanskje litt sjenert.

Det er mørkt ute ennå. Folk på vei til jobb beveger seg som grå skygger over gaten. Pappa drar kofferten hennes bortover fortauet. Stine bærer bare en liten sekk selv, der har hun matpakke og drikke som hun skal ha med inn på bussen. Pluss noe hun har gjemt godt i bunnen av sekken. Noe hemmelig. En grønn sminkepung som mamma heldigvis ikke har fått kloa i. Og oppi der: en bitte liten øyensverte (en prøve Stine fikk gratis i parfymeriet på Megasenteret), en veldig rød leppestift (som hun har funnet på trikken, men den er nesten ikke brukt), og en grønn øyenskygge og en litt rar blyant (som hun har kjøpt selv fordi de lå i en liten kasse ved disken i parfymeriet og kostet bare ti kroner for hver ting).

Hun har avtalt med Yvonne at de skal sminke seg den siste kvelden. Da skal det være diskotek. Erna Lunde har prøvd å lære dem salsa i flere uker. Men Rafael er den eneste som får det til ordentlig.

– Tror du på folk som går igjen? spør Stine.

– Sånne som stikker hodet opp av graven for å skremme folk?

– Nei, sier pappa. – Hvorfor spør du om det nå?

– Det er bare noe Halvor har sagt. Fetteren hans var på klassetur til Grav gård i fjor. Han sier det er et gjenferd som går igjen der oppe. Gyda Grav, hun som bodde der i gamle dager. Han så ansiktet hennes mot ruten. Midt på natten.

– Er man død, så er man død, sier pappa.

– Men de fant til og med rester av sigaren hennes under vinduet!

Pappa ser ikke videre imponert ut. Han sier at det der minner ham om alle spøkelseshistoriene de diktet opp da han var gutt. Bare tull alt sammen.

– Men farfar har fortalt at du tisset på deg av skrekk en gang.

– Har han fortalt det?

– Ja, sier Stine. – Du skulle bare vite alt det han har fortalt om deg!

Pappa ser på henne.

– Det tror jeg helst jeg vil slippe, sier han.

Yvonne står og venter på henne ved skoleporten. Hun har på seg en blå vindjakke og de røde ørevarmerne som pleier å klø. Og der, nedover Langesgate, kommer Rafael. Han svever nesten over bakken. Det prikker rart i brystet til Stine.

– Jeg har med sminken, sier hun lavt.

– Fikk du lov?

– Særlig! Tror du jeg spurte, eller?

– Egentlig ikke. Få se, da.

– I bussen.

– Det blir kult! Yvonne fniser og sier de kommer til å bli sykt pene. Stine vet ikke helt. Hun har aldri sminket seg før. Men Rafael kunne godt vært litt mindre pen. Eller: mer hemmelig pen. Nå går han rundt og er pen så alle andre kan se det også.

Erna Lunde står i skolegården og snakker med noen av foreldrene. Nikker og noterer på en liten blokk hun har i hånden. To andre voksne skal også være med på turen. Ellen Fredriksen, som er moren til Hans. Og så er det faren til Linda, men Stine kan ikke se ham noe sted.

Ved siden av Erna Lunde står Jørgen Hamsa, inspektøren på Haugen skole.

– Hva gjør Hamsa her egentlig? spør Stine. Yvonne ser på henne.

– Har du ikke hørt det? Faren til Linda har fått hjernerystelse. Ligger på sykehuset. Jørgen Hamsa skal være med isteden.

– Du tuller!

Yvonne rister på hodet. Og det er jo tydelig nok at inspektøren ikke har tenkt seg på skolen i de klærne der. Rød anorakk og fjellstøvler. Og på bakken: en brun koffert.

Alle vet at Jørgen Hamsa er en smyger. Han kjenner hvert eneste gjemmested på Haugen skole. Kan se tvers gjennom vegger og rundt hjørner. Vet hvem som kommer for sent og hvem som drar på senteret i storefri. Til og med de verste bøllene i sjuende skjelver i underbuksene når Hamsa fester grepet rundt nakken deres. Du hører aldri når han kommer, plutselig står han bare bak ryggen din og puster deg i nakken.

Heldigvis skal moren til Hans være med.

Ellen Fredriksen med den store røde munnen. Hun kan smelte en gråstein med smilet sitt.

– Så kjempehyggelig!

Vi får vel kanskje hilse, da, kvitrer Ellen Fredriksen til Hamsa og langer ut en arm med klirrende armringer. – Utrolig kult av deg å stille opp på så kort varsel, Hamsa!

Jørgen Hamsa ser ikke ut som om han synes det er så veldig kult. Han klemmer så vidt den klirrende hånden til Ellen Fredriksen og mumler et eller annet som ingen hører. Så skyver han brillene litt bedre på plass. Snur seg mot porten og griper tak i kofferten.

– Bussen er kommet! roper han. – Still dere i kø! Ikke glem bagasjen. Og ingen knuffing!