Sigrid Lunde

21

Hjertets røst

Den nye jordmoren

Personregister

Gjertrud Gare, jordmor

Benedicte (Emilie), datteren hennes, som Mathilde har tatt til seg uten Gjertruds vitende

Ole Lorents Gare, hennes far (død)

Gamle-Lars Storset, storbonde og fabrikkeier (død)

Ola Storset, hans sønn, storbonde og fabrikkeier

Klara Oppaas Storset, Olas kone

Lars, Leif og Turid, Klara og Olas barn

Kari, Ingeborg og Helga, innejenter på Storset

Torvald Sletten, tilbakestående gårdsgutt

Astri Schulz, ny jordmor

Trond Helgebakk, kjæresten hennes

Emil Andreasson, svensk eventyrer og forfatter (død)

Aslak Lindaas, håndverker, fisker og sjømann

Karl Kleistmann, distriktslege

Andrea, hans datter

Oskar Ingebrigtsen, omreisende predikant (død)

Mildrid Lunheim, fattig kvinne

Bastian, kalt Ol-Lorns, Gjertruds fostersønn (død)

Harald Halseth, lensmann

Karl Olsen, prest

Beret Bekkja, venninne av Gjertrud

Bjarne Bekkja, Berets mann

Litj-Beret, datteren deres

Steinar Onsstø, Leif Storsets egentlige far

Mathilde Gildeskog, rik enke på Voss

Jon, hestekar på Gildeskog

Uffren, betrodd mann på Gildeskog

Kaptein Jäger, en venn av Mathilde

Sigmund, sønnen hans

Eilert E. Wahrendt, en slektning av Mathildes avdøde ektemann

Catherine ‘Katti’ Galand, Benedictes franske guvernante

Dette har skjedd

Gjertrud er jordmor i Sæterdalen. Hun faller for eventyreren Emil Andreasson, og føder en jente på fjellgården Sveltingsfossen. Rett etter dør Emil. Gjertrud vet ikke at han har lovet bort barnet deres til den rike enken Mathilde Gildeskog på Voss.

Mathilde tar piken til seg. Gjertrud tror at barnet døde – og at hun fødte en sønn, og ikke en datter. Så Benedicte vokser opp på Voss, uvitende om hvem som er hennes virkelige foreldre.

Senere blir Gjertrud glad i emissæren Oskar Ingebrigtsen, som lover å slå seg ned sammen med henne når han slutter å reise rundt. Isteden blir han syk og dør hjemme hos Gjertrud. Da kommer det fram at han var en bedrager og en kvinneforfører. Politiet oppdager at han ble forgiftet, og Gjertrud blir mistenkt. Etter et par døgn i fengsel slipper hun fri, men denne hendelsen forandrer henne – hun blir en kald, bitter kvinne med en mørk kristentro.

Det ender med at Ola Storset ansetter en ny jordmor, Astri Schulz fra Trondhjem. Dette gjør Gjertrud enda mer bitter, og da hennes gode venninne Beret Bekkja skal føde, tropper begge jordmødrene opp. Situasjonen blir kritisk – og Gjertrud gir etter for skuffelsen og bitterheten.

Slik sluttet forrige bok:

Beret stønnet og gråt. Gjertrud sto som handlingslammet en stund, mens pusten gikk. Hun stirret på døren. Hun visste at hun gjorde noe som var galt etter menneskets lov, noe som ville få grusomme følger, men hun måtte vise styrke! Herren var hos henne. Han ville frelse Beret. Aldri, aldri ville han ta fra henne hennes beste og kjæreste venninne!

Hun fikk øye på nøkkelen som stakk ut av dørlåsen, og vred den om. Ikke før var det gjort, før en hånd fra utsiden prøvde dørklinken, prøvde og prøvde og prøvde. Men døren var og ble låst.

1. KAPITTEL

Sæterdalen, mai 1930

Smerten og redselen i Berets ansikt føltes som Gjertruds egen smerte. Hun måtte redde Beret! Et liv sto på spill – men det gjorde også hennes sjel. Hun måtte være sterk, sterkere enn hun hadde vært i hele sitt liv. Hun lette skjelvende etter smådeler. Hun visste at Beret merket usikkerheten hennes, og det gjorde henne enda mer usikker.

Kjære Jesus, la meg gjøre alt riktig!

Astri ropte fra kjøkkenet. – Gjertrud, det er noe som sperrer for klinken! Kan du slippe meg inn?

Ti stille, du syndens tjenerinne, tenkte Gjertrud desperat. Kan du ikke la meg arbeide?

– Vi er på Berets side begge to, Gjertrud. Lukk opp døren!

Beret stønnet langtrukkent.

Gjertrud skjønte at hun måtte forlite seg på en sterkere makt. Hun foldet hendene og ba lavt og innstendig. – Fader vår, du som er i himmelen, helliget vorde ditt navn, komme ditt rike, skje din vilje, som i himmelen, så også på jorden …

– Jeg tror jeg dør nå, Gjertrud, sa Beret stille. – Jeg vil ikke dø, men hvis det likevel skjer, så vil jeg dø i troen på Jesus.

Gjertrud var trang i halsen. Tårene sved i øynene. – Du skal ikke dø, Beret! Jeg føler så sterkt at Herren prøver oss nå! Han vil ikke at du skal dø. Han vil ikke at gamle Gjertrud skal sitte venneløs igjen i denne verden. Vi må være sterke!

– Jeg har ikke mer å være sterk med, Gjertrud. Og jeg tror at Herren vil straffe meg for min synd.

– Hva sier du? Når har du syndet?

Berets ansikt glinset av svette. Det hadde fått dødens blekhet, syntes Gjertrud.

Beret famlet etter hånden hennes. – Husker du hva jeg fortalte deg oppe i Nordmarka den gangen, Gjertrud? Forsto du ingen ting? Oskar og jeg … Men jeg våget aldri å fortelle Bjarne sannheten.

– Vi skal be sammen, Beret, sa Gjertrud desperat. – Du skal tilgis, om du så har drept noen!

Men Beret insisterte på å fortelle. Og så kom den vonde historien – støtvis og anstrengt.

Det hadde skjedd da de var unge. Beret og Bjarne hadde gjemt seg bort i et uthus, og kysset og klemte hverandre. Bjarne ba henne om å ta på hans mest private – selv om gode kristne ikke gjorde slikt, i hvert fall ikke før de var gift. Likevel hadde Beret gått med på det, og hadde praktisk talt kjent synden vokse mellom fingrene. Men hun angret så forferdelig etterpå, selv om hun elsket Bjarne.

På den tiden var Oskar i bygden med teltet sitt. Beret skammet seg så forferdelig, hun var i sjelenød, og trengte hjelp. Hun greide å få Oskar på tomannshånd, og han gjorde det så lett å fortelle! Så hun betrodde ham sin synd, og spurte hva hun skulle gjøre. Først tordnet han over denne skammelige og syndige handlingen, og Beret hulket i fortvilelse. Men så snudde han om og var god og trøstende, han klappet henne og kysset henne og … og så skjedde det, det som var verre enn noe hun hadde gjort med Bjarne.

Etterpå kom den grusomme redselen for at hun var blitt med barn. Derfor måtte hun legge en tredje synd til de to første. Bare en uke senere var hun igjen i uthuset sammen med Bjarne, og da ga hun seg til ham.

– Du må forstå hvorfor jeg gjorde det, Gjertrud, snufset hun. – Hvis det ble barn av det med Oskar og meg, måtte Bjarne tro at det var hans! Han måtte aldri få vite sannheten!

Det svartnet for Gjertrud, og hun syntes at hun falt og falt ned i en svart, iskald avgrunn. Beret, hennes beste venninne, rev enda et stykke ut av sjelen hennes.

Var Gjertrud den eneste Oskar ikke hadde ligget med?

Herre! skar det gjennom sjelen hennes. Jeg drikker av din kalk. Men hvor bitter skal drikken være?

Alle hadde Oskar presset seg på. Han lå med slike som Mildrid, og han besudlet Beret, i all hennes uskyld. Over hele bygden, ja over store deler av landet, hadde han spredt sin sæd.

Gjertrud var lamslått, knust, hun følte seg kraftløs. Hun ble fylt av et mørkt hat, men hun visste ikke hvem hun hatet, for hun greide ikke å hate Beret. Hun, stakkar, hadde bare falt hjelpeløst for den mannen som Gjertrud selv hadde falt for.

Litj-Beret var Berets første barn. Var hun Oskars datter? Nei, det var ikke mulig. Den unge kvinnen var som snytt ut av nesen både på Beret og Bjarne.

Det trengte gjennom tåken i hjernen hennes at de pratet ute på kjøkkenet. Lave, engstelige stemmer. Å, hun visste nok hva som foregikk: Astri sa til Litj-Beret at Gjertrud var et uhyre som ville moren hennes vondt.

– Jærstru, snille deg … jeg har varmt vann! ropte Litj-Beret. Stemmen hennes var full av gråt.

Nei! tenkte Gjertrud. Da vil Astri presse seg inn!

Beret stønnet rallende. Hvert stønn flenget gjennom Gjertruds tynnslitte nerver. Hvorfor fikk hun ikke et tegn fra Gud? Hvorfor kjente hun ikke Hans milde, trøstende hånd på skulderen, hvorfor ble hun ikke fylt av den inderlige roen ved sin gjerning, som hun så ofte før hadde følt? Men hun visste jo hvorfor: Djevelen hadde tatt tilhold i henne. Hun visste at han var der, at han snakket gjennom hennes munn, og hun eide ikke makt til å fordrive ham.

– Hvorfor vil hun ikke ha vannet? sa Litj-Beret der ute. – Hvorfor går du ikke inn, Astri?

Astri svarte så lavt at Gjertrud ikke hørte ordene.

– Men hva er det som skjer der inne? gråt Litj-Beret.

– Doktoren er her snart, sa Astri. Stemmen hennes lød tilkjempet rolig, og hun snakket så høyt at det var tydelig at hun ville at Gjertrud skulle høre hva hun sa. – Vær ikke redd, Litj-Beret. Gjertrud vil bevise at hun er stø på hånden til sin siste arbeidsdag.

En langtrukken strupelyd kom fra Beret. Gjertrud ble kald av frykt.

Mer enn en time gikk. Gjertrud prøvde alt hun kunne komme på, men hun visste at det ikke var til noen nytte. Hun begynte å synge salmer for å trøste Beret og seg selv.

«Vår Gud han er så fast en borg, han er vårt skjold og verge.»

Men endelig skjedde det: Barnet var på vei ut, og Gjertrud tok imot det. Fylt av gru så hun ned på den vesle.