Mark Hill

Gutten fra barnehjemmet

Oversatt av Heidi Bern

Kapittel 1

Den engelske kanal, 1986

Gutten elsket foreldrene sine over alt på jord. Derfor måtte han drepe dem.

Han satt på kanten av køyen nå og lyttet til dem. Til knirkingen fra sålene deres på dekket over ham mens de slengte beskyldninger frem og tilbake. Stemmene var like ondskapsfulle som de skrikende måkene som kretset rundt i himmelen. Han hørte seilet blafre i vinden, vannet slå mot skroget noen få centimeter fra hodet hans med en beroligende, hypnotisk rytme.

Klask … klask … klask.

Før alt gikk galt, før gutten reiste bort som ett menneske og kom tilbake som et annet, hadde de vært fulle av ømme kjærtegn og myke ord for hverandre. Men nå kranglet de hele tiden – altfor skjærende, og så høyt at han kunne overhøre dem – og krangelen handlet alltid om det samme: Hva skulle de gjøre med sin ulykkelige sønn?

De ville selvfølgelig at han skulle vite hvor mye de angret på det som hadde skjedd. Han forsto det. Men at de var ulykkelige, gjorde bare vondt verre for ham. Han kunne ikke huske sist han hadde vært i stand til å snakke med dem, til å si så mye som et eneste ord, og jo lenger han forble taus, jo mer kranglet foreldrene hans. Gutten stakk fingrene inn i ørene, lukket øynene og lyttet til den lave buldringen inni seg.

Kjærligheten han følte for dem var i ferd med å løsne fra fortøyningene og drive bort i et voldsomt tidevann.

Klask … klask … klask …

En dempet stemme. «Vennen min.»

Guttens hender ble forsiktig dratt bort fra ansiktet hans. Moren satt på huk foran ham. Øynene hennes var røde i kantene og sjøspruten hadde fått håret til å klistre seg til ansiktet, men hun var fremdeles slående vakker.

«Kommer du også opp?»

De kalde fingrene hennes dyttet en løs hårlokk bak øret hans. Et lite øyeblikk følte han en velkjent ømhet, han ville legge armene rundt henne og ignorere de bitre tankene som kvernet i hodet. Men han gjorde det ikke. Han klarte det ikke. Han hadde ikke klart å snakke på mange uker.

En skygge la seg over dekksluken. Stemmen til faren hans buldret: «Kommer han opp?»

«Vær så snill, la meg ta meg av dette,» bjeffet moren hans over skulderen, og etter et øyeblikks nøling trakk skyggen seg tilbake.

«Vi gjør så godt vi kan.» Hun ventet på at sønnen skulle snakke. «Men du må fortelle oss hvordan du har det. Sånn at vi kan hjelpe deg.»

Guttene klarte å nikke svakt, og moren fikk et glimt av håp i øynene.

«Faren din og jeg … vi elsker deg over alt på jord. Hvis vi krangler, er det fordi vi ikke klarer å tilgi oss selv for det som skjedde med deg. Du vet det, ikke sant?»

Øynene hennes ble fylt av tårer, og han ville ha gjort hva som helst for å hindre at hun gråt. Med sprukken stemme hørte han seg selv hviske: «Jeg er glad i deg.»

Morens hånd fløy opp til munnen. Hun reiste seg opp og sto krumbøyd i kahytten.

«Vi skal spise nå. Smørbrød.» Hun snakket blidt mens hun beveget seg bort til trappen, men stemmen skalv. «Kan du ikke komme opp når du er klar?»

Han nikket. Med et siste, ivrig smil klatret moren hans opp til dekksluken og forsvant i sollys.

Guttens hæl kom bort i haspen til verktøykassen under køyen hans. Han dro ut metallboksen, løftet lokket og kikket på farens verktøy. Grove filer, tenger, et vaterpass. Stifter og spikre, et fettete hoggjern. Han løftet opp det øverste brettet og fant de tyngre verktøyene: en sag, en skrutrekker, en pennhammer. Lakken på hammerhåndtaket hadde flasset bort. Treverket var grovt og det skjoldete hodet hadde hamret så mange slag at det var matt og grått. Han løftet den opp og kjente på vekten i håndflaten.

Med hammeren i neven bøyde han seg ned under skottet – han var blitt så mye høyere i løpet av de siste par årene – og lyttet til klirringen fra plasttallerkener, foreldrenes oppspilte stemmer på dekk.

«Smørbrødene er klare!» ropte moren hans.

Hver natt hadde han den samme drømmen, som en forferdelig forutanelse: Foreldrene hans gikk forbi ham på gata, uten å ense ham, som om de var komplett fremmede. Før eller siden, visste han, ville marerittet bli til virkelighet. Bitterheten de følte over at barnet deres var borte for alltid og erstattet av en annen, en som var stygg innvendig, ville sakte men sikkert tære bort kjærligheten de følte for ham. Helt til det ikke var noe igjen.

Og han var redd for at hans egne, sterke kjærlighet til dem langsomt var i ferd med å råtne bort, bli spist opp av anklager og bitterhet. En dag når den til slutt forsvant helt, ville andre følelser fylle det golde rommet inni ham. Raseri, vrede. Et kaldt, ubønnhørlig hat. Han kjente allerede at sinnet svulmet som en storm der det en gang hadde vært kjærlighet. Han orket ikke å hate dem, han lengtet etter å beholde kjærligheten til foreldrene sine – og minnene om en lykkelig tid, før han dro til det stedet – uten å la den forderves. Han ville bære den med seg intakt, inn i en usikker fremtid.

Altså måtte han handle.

Gutten grep hammeren og beveget seg mot dekksluken. Synet hans ble fylt av himmelens blendende gråfarge og utydelige, kretsende måkeskikkelser som skrek ut sine advarsler til ham om at verden alltid ville ta fra ham tingene han elsket, at livet alltid ville være slik.

Han skrittet ut på det vindblåste dekket, midt ute på havet som strakte seg ut i det uendelige.

Klask … klask … klask

Kapittel 2

I dag

Alle ville ha en bit av førstebetjent Ray Drake.

Han gikk rundt i rommet og tok imot håndtrykk og klaps på ryggen helt til alle hadde gratulert ham. Snart, håpet han, ville alle være for fulle til å huske at han var der, og da kunne han smyge seg ut.

Det var egoistisk av ham, han visste det, men store sosiale tilstelninger som denne gjorde ham ille til mote, særlig når han selv var i søkelyset. Hadde hun vært her, ville Laura ha sagt at han burde dra med en gang og ikke bry seg om hva andre mente.

Politibetjent Eddie Upson var allerede på god vei til å bli drita. Han veivet med halvliteren sin mens han trengte Drake opp i et hjørne og sutret om at han aldri fikk forfremmelse.

«Det er jo ikke det at jeg ikke har levert,» sa han stridslysten og lot ølen skvulpe ut over kanten av glasset. «Du vet jo hva jeg duger til.»

«Unnskyld meg et øyeblikk, Eddie.»

Bakerst i rommet, med ryggen mot veggen under en krøllete plakat av Jimmy Greaves, sto Flick Crowley, den eneste pubgjesten som så ut som om hun hadde mindre lyst til å være der enn ham. Drake banet seg vei mot henne. På veien dunket han borti Frank Walderly, vakthavende politibetjent, med albuen.

«Beklager, Frank.»

«Det går fint.» Walderly foldet hendene sammen. Han var en høy, knoklete mann, uten så mye som et hårstrå på hodet, og på politikammeret gikk han under det kjærlige kallenavnet Nosferatu. «Og gratulerer igjen, førstebetjent Drake, det er deg vel unt.»

Noen få timer tidligere hadde Drake og drapsetterforskningsteamet hans mottatt en formell anerkjennelse for fremragende tjeneste, innsats og lagarbeid, etter den vellykkede opprullingen av en rekke drapssaker i Haringey. Politifolk og sivil stab hadde kommet fra Tottenham politikammer for å feire, omgitt av et kaos av Tottenham Hotspur-suvenirer – trøyer, skjerf og bilder – på veggene.

Drake takket med et smil og beveget seg videre.

«Så stilig du er i kveld, sjef,» sa Flick.

Drake var kledd i det samme antrekket han alltid pleide å gå med, en mørk, konfeksjonssydd dress, hvit skjorte og loslitt, brunt slips – som Laura hadde kjøpt til ham for mange år siden, og som han hadde begynt å bruke igjen i det siste – altså tippet han at hun tøyset med ham. Han var en rastløs, senete mann som hadde vanskelig for å holde seg i ro særlig lenge om gangen, og billedvakker var han definitivt ikke. Drakes værbitte ansikt besto av uventede hulrom og skarpe kanter, som om noen hadde hogget det skjødesløst ut i stein.

«Jeg snakket med Harris i sted.» Han satte jusglasset sitt på den smale hyllen langs veggen og var glad for å bli kvitt det. «Jeg fortalte ham hvor glad jeg var for at du ble forfremmet.»

Flick rynket pannen. «Som om ikke du hadde en finger med i spillet …»

Avdelingssjef Harris hadde vært beinhard på at de trengte å styrke drapsavsnittet med en erfaren etterforsker, men Ray Drake hadde gått i krigen på Flicks vegne og sørget for å få henne forfremmet fra vanlig betjent til kriminalbetjent. Han hadde jobbet for å bygge opp selvtilliten hennes, gi henne litt mer tro på seg selv. Hun hadde en tendens til å gjemme seg bak prosedyrer og systemer, men i bunn og grunn var hun en veldig god purk. Med tiden, etter hvert som hun ble flinkere til å stole på instinktene sine, ville hun også bli en svært dyktig kriminaletterforsker.

«Er det noen som fortjener sjansen, så er det deg.»

Flick kikket bort på Upson, som hang over skuldrene på de to unge politibetjentene han åpenbart hadde siktet seg ut som drikkekamerater for kvelden, uansett hva de måtte mene om saken. «Jeg vet ikke om Upson er enig.»

«Det går seg nok til. Jeg vil at du skal lede den neste etterforskningen, når den dukker opp.»

«Er det sant?» spurte hun overrasket.

«Jeg mener at du er klar for det, kriminalbetjent.»

Hun tok en slurk vin og visste ikke hva hun skulle si. «Jeg hadde forresten tenkt å spørre – hvordan det går med April?»

«Det går bra.» Drake stivnet til da hun nevnte datteren hans. Det hadde vært knuter på tråden mellom dem siden begravelsen, og han hadde ikke den fjerneste idé om hvordan han kunne gjøre ting bedre. «Hun har det fint.»

«Tilbudet står fremdeles ved lag. Hvis du vil at jeg skal snakke med henne …»

«Takk.» Han nikket mot Harris. «Avdelingssjefen har invitert et par skrivebordsryttere fra Scotland Yard.»

«Det var ikke meningen å …»

«Kom,» sa han fort, «så skal jeg presentere deg.»

«Vet du hva? Jeg tror jeg står over.» Hun drakk opp resten av rødvinen sin. «Dessuten ser det ut til at Vix har situasjonen under kontroll.»

Politibetjent Vix Moore sto og pleide karene fra Scotland Yard. Hun nikket alvorlig, så den blonde boben duppet opp og ned, mens de gjorde rede for de nyeste omorganiseringsforslagene i London-politiet.

«Dessuten,» sa Flick, «er jeg stuptrøtt og har lyst til å komme meg hjem.»

«Bli litt til. Vi feirer tross alt forfremmelsen din også.»

«For å være helt ærlig har det vært vilt mye å gjøre de siste månedene, og jeg har lyst til å ta en rolig kveld og legge meg tidlig.» Drake lurte på om det var noe annet som plaget henne. Flicks vaktsomme, mandelformede øyne avslørte lite under den tjukke, brune luggen. Hun var en høy kvinne, litt over én åtti, og hadde en tendens til å lute seg, som om hun bar vekten av hele verden på sine skuldre. Hun hadde vært en ivrig svømmer i sin tid, og ganske dyktig også, hadde hun sagt til Drake. Overarmene smalnet ned mot en sterk, slank kropp, men de brede skuldrene rullet fremover som om de unnskyldte at hun var til. «Beklager, sjef, men jeg orker bare ikke å være her hvis noen skulle finne på å si noen ord.»

«Greit nok det.» Han hadde selv lidd seg gjennom de langtekkelige talene til Harris ved mer enn én anledning, og forsto henne så altfor godt. «Men bare for ordens skyld – jeg er stolt av deg.»

«Takk.» Et nølende smil bredte seg over munnen hennes. «Jeg setter virkelig pris på alt du har gjort …»

De siste ordene ble avbrutt av lyden av en penn som slo hardt mot et glass.

«Kan jeg be om alles oppmerksomhet, takk!» Magen til avdelingssjef Harris struttet under en stram lycratrøye og skinnleggene var bleke under den glorete, svarte og hvite sykkelshortsen.

«For sent,» hvisket Drake idet stemmesurret døde bort og et respektfullt rom åpnet seg rundt ham og Flick.

«Jeg vet at alle hygger seg, men jeg hadde virkelig lyst til å si noen ord om den høyst fortjente anerkjennelsen som er blitt førstebetjent Drake og teamet hans til del,» sa Harris. «Men først – vi har fått en ny kriminalbetjent blant oss, og jeg vil at dere alle skal ønske Flick Crowley velkommen med en runde applaus.»

«Smil til publikum, kriminalbetjent,» mumlet Drake bak et bredt glis.

Flick klamret seg til det tomme glasset sitt og ga ham et blikk som antydet at hun alt i alt ville ha foretrukket å stå foran en eksekusjonspelotong.

Kapittel 3

Kenny hatet å holde seg på matta. Avskydde det.

Han hadde vært flink gutt i tre år nå – tre år, åtte måneder og fjorten dager, for å være nøyaktig – og hvert eneste minutt av hver eneste time hadde vært en lidelse. Hvis noen for et par år siden hadde fortalt ham at han ville ende opp i den traurige tredemøllen som folk kalte hverdagslivet, ville han ha ledd dem opp i fleisen. Men nå var det han som var en vits, som måtte jobbe netter på supermarkedet, fylle i hyllene og slepe paller under blekgule lys som fremhevet hver eneste kvise og rynke i de ansattes trøtte tryner.

Nattbussen stønnet nedover Tottenham High Road med sin brokete samling av natteravner, som satt tilslørt som spøkelser bak kondensdekte vindusglass. Etter noen minutter strente Kenny nedover Scales Road, forbi revene som snoket rundt i søppelkassene, og låste seg inn i det lille rekkehuset.

I natt hadde han igjen kranglet med arbeidslederen sin, en kvisete guttunge som hadde studert forretninger på universitetet. Han eglet seg inn på Kenny hver gang han fikk sjansen, bare for å vise hvem som var sjef, trampet opp og ned midtgangene mens det stygge, påklipsete slipset svingte som en slapp pikk. Stable opp boksene, rydd opp i utstillingen!

På toppen av det hele hadde Kenny mistet mobilen. Gudene visste hvor. Han visste at han hadde hatt den med seg da han dro hjemmefra, men da han stakk hånden i lommen for å legge den i garderobeskapet på jobben, var den borte.

En gulvplanke knirket over ham, og han fikk øye på bagen til Phil under trappa. Dama hans hadde helt sikkert kastet ham ut igjen og han sov på gjesterommet. Kenny elsket sønnene sine, han gjorde virkelig det, men Phil snorket vanvittig høyt, som et damplokomotiv.

Han tok et glass fra kjøkkenskapet og skjenket seg en klunk Bell’s. Dette var nattritualet hans, den ene delen av dagen han så frem til: en beskjeden dram før leggetid.

Etter den første slurken begynte den velkjente debatten i hodet hans. Han hadde fått en ny sjanse og var takknemlig for det. Men han savnet det gamle livet sitt. Det var sannheten han alltid vendte tilbake til i de små timene. Han lengtet etter spenningen det ga å leve på kanten. Den gangen hadde alle avgjørelser hatt konsekvenser. Kenny våknet om morgenen uten å vite hvordan han skulle skaffe penger til å brødfø familien, eller om purken ville banke på døra. Enten han pakket en bag for å dra i fengsel eller la ut på en fem dagers fyllekule, var ingen dager like – Kenny hadde følt seg levende.

Nå var han en arbeidermaur som jobbet og slet om natta sammen med studenter og innvandrere. Planen var å kjøpe taxi. Han jobbet netter, sov om morgenene og kjørte ut med mopeden om ettermiddagene for å lære seg alle veiene i London. Babs var også i ferd med å lære dem. I helgene hørte de hverandre om veier, blindveier og sideveier. Om et par år ville de ha nok i banken til å kjøpe en taxi i Hackney. De hadde sett en dokumentar om en taxisjåfør som hadde tjent så mye penger at han hadde kjøpt seg hus på Costa del Sol, et lite stykke paradis komplett med svømmebasseng og frukthage. Det var drømmen, målet. Det eneste han måtte gjøre, var å fortsette å dukke opp på jobben. Det ville ikke være for alltid.

For av grunner han ikke hadde lyst til å gå altfor nøye i sømmene, var Kenny desperat etter å flytte bort.

Så langt bort som mulig.

Den gamle uroen senket seg over ham. Tankene drev bort til alle menneskene på hjemmet. Det føltes nesten uvirkelig at de alle var døde. Men det var Jasons død som virkelig hadde gått inn på ham. Jason, som hadde bukket under for stresset og påkjenningen, som de sa, og skutt hodet av sine nære og kjære. Jason var en gæren tulling, alle visste det, men Kenny ville aldri få seg til å tro at Jason faktisk hadde drept dama si og ungen og deretter blåst ut hjernen på seg selv.

Han tømte glasset og satte det i vasken. Regndråper klasket mot vindusglasset. Det skramlet i bakdøra. Han sjekket håndtaket og oppdaget at den var ulåst. Typisk Babs, hun gikk inn og ut av hagen hele natta, røykte og forsøplet potteplantene med sigarettstumper. Han vred om nøkkelen i døra og gikk opp trappen med slitne skritt.

Kenny pisset, var nøye med å ikke skvette på setet, så subbet han bortover gangen. Herregud, så mørkt det var. Døra til gjesterommet sto åpen, rommet var tomt. Phil måtte ha ombestemt seg om å overnatte – eller, mer sannsynlig, var fremdeles ute med kompisene.

En besk stank traff ham så snart Kenny åpnet døra til soverommet – Babs’ klamme utdunstinger. Kenny elsket lukten. Han var noen få sekunder fra å legge seg inntil henne.

Men det var en annen lukt han ikke klarte å plassere – kjemisk, plastliknende.

Kona hans ropte ut – en tonløs, dempet lyd.

«Beklager, skatt.» Kenny snublet ut av buksa og prøvde å ikke forstyrre henne. Stanken i neseborene var bitter, stram. «Fy så det stinker her inne.»

Sokkene hans kjentes våte under sålene. Han famlet etter lysbryteren på veggen.

Og da han slo på lyset, da han så, visste han at han var fortapt.

Hodet hans ble rykket tilbake og et kaldt blad la seg inntil den løse huden på halsen hans.

En stemme hveste i øret hans: «Hei, Kenny. Lenge siden.»

Kapittel 4

Ray Drake gikk urolig mot åstedet. Han var fremme på tre minutter – det var bare noen få hundre meter fra Tottenham politikammer.

Politivarebiler og patruljebiler sto parkert langs gata. Små klynger av skuelystne hadde samlet seg under gatelysene og betraktet scenen fra utsiden av sperringen. En indre sperring forseglet midten av gata for alle andre enn åstedsteknikere og autorisert personale. Drake viste frem ID-skiltet sitt til den uniformerte betjenten som sto vakt, så tok han et par skoovertrekk i polyetylen fra en pose som dinglet fra skriveplaten hans.

Eddie Upson sto på fortauet foran et par overfylte søppelkasser. Øynene var blodskutte og skjorten hang og slang nederst slik at det tette magehåret kom til syne. Da Drake gikk fra puben kvelden før – etter at talen til Harris omsider tok slutt – så Upson ut som om han hadde tenkt å holde det gående til han stupte.

«Ovenpå, sir.»

Drake nikket mot soverommet. «Hvordan er det?»

«Ikke så hyggelig.» Upson undertrykte en gjesp. «Det er litt … intenst.»

«Jeg håper du ikke måtte stå opp tidlig for vår skyld, Eddie?»

«Litt vondt i hodet, bare.» Upson strakk seg. «Jeg trodde du ville overlate åstedene til Flick – eh, jeg mener kriminalbetjent Crowley – heretter.»

Upson stakk skjorten diskré innenfor bukselinningen mens de gikk oppover stien mot huset. Drake visste at han ikke burde være der, Flick hadde etterforskningsansvaret, og han burde bare la henne komme i gang alene, men han ville ha Harris på nakken helt fra dag en i denne saken. Et trippeldrap rett rundt hjørnet fra politikammeret – rene gavepakken for media.

Det var det han sa til seg selv. Men det var noe annet også.

Da han hadde fått navn og adresse på de mulige ofrene, hadde en alarm, et varselsignal gått av et sted dypt inne i ham, blafret til liv som et stearinlys som hadde stått ubrukt i mange tiår og nå ble tent i dypet av en bunnløs hule.

Han måtte se det. Han måtte være der.

«Fortell,» sa han.

I døren, mens de dekket skoene med de elastiske posene, svaiet Eddie faretruende idet han løftet først det ene beinet, så det andre.

«Huset leies av et middelaldrende ektepar, Kenny og Barbara Overton.»

«Er vi sikre på at det er dem?»

«Naboen identifiserte førerkortbildene deres.»

«Hva med det tredje offeret?»

«Kenny og Barbara har to voksne sønner som stadig stikker innom. Phillip og, ehm …» Han myste på notatboken sin. «Ryan.»

«Hvilken av sønnene er det?»

«Det vet vi ikke ennå. De er tvillinger – men ikke eneggede. Vi har sendt biler til begge adressene.»

De flyttet seg til side og lot et par åstedsteknikere bære kofferter med utstyr inn i huset. Drake tok opp et par latekshansker fra lommen og tok seg god tid til å riste dem ut. Hendene hans skalv lett da han lot dem smekke over håndleddene.

«Blir du med inn, sjef?»

Upson kikket forventningsfullt på ham. Drake lurte på hvor lenge han hadde stått og fiklet med hanskene og ubevisst utsatt øyeblikket da han måtte skritte inn i rommet …

På trappeavsatsen sto en stor, batteridrevet buelampe bøyd mot døråpningen til hovedsoverommet, med strålen av. Likene inne i rommet kunne bli værende hele dagen og til langt på natt, mens åstedsteknikerne samvittighetsfullt registrerte bevismaterialet og patologen studerte dem på stedet.

Fra rommet kom lyden av et kamera som klikket og surret. Hver minste detalj på åstedet ville bli fotografert hundrevis av ganger, og bildene ville lagres i en bevisdatabase.

Drake dukket under lampen og gikk forsiktig over skritteplatene som gjorde det mulig for alle å bevege seg rundt uten å kontaminere bevis på gulvet. Det kunne fort bli folksomt på et åsted, med kriminalteknikere, politifolk, patologer og medisinsk personell som trampet rundt overalt. På den andre siden av rommet sto Flick Crowley og rynket pannen mens hun kikket ned på likene.

«Hvem var det som fant dem?»

«En nabo som står opp tidlig hver dag,» sa Flick. «Han er ute av huset før halv seks, han jobber på kjøkkenet på et hotell i West End. Han går forbi og ser at døren står på vid gap. Han tror det er innbrudd, altså går han inn og kikker seg rundt. Noen få sekunder senere løper han skrikende ut. Støter på et par politifolk som gomler burgere i handlegata. De kommer tilbake, ringer førstehjelperne og sperrer av åstedet.»

«Var det ingen andre som så eller hørte noe?»

«Naboen til venstre er en ung mor. Hun var oppe klokken tre i natt og ammet. Hun sa at hun hørte et rop.»

«Et rop?»

«En lyd, et skrik, hun kunne ikke si det med sikkerhet.» Flick presset seg mot veggen for å la kriminalteknikeren komme seg ut. «Hun tenkte ikke mer på det. Mr. og Mrs. Overton elsker visst en real krangel.»

De tre ofrene var snudd innover slik at de vendte mot hverandre, og bundet til kjøkkenstoler med lag på lag av plastfolie, fra tærne til neseborene. Armene var formløse klumper som var klemt fast til sidene.

Plastfolien glinset blått i det grelle morgenlyset, bortsett fra over overkroppene deres, som var kuttet og oppflerret og dryppende røde. Taggete kjøtt og klumper med brusk stakk ut fra de gapende hullene i mage og bryst. Glatte spiserør og brustne blodårer og organer glinset i sterke farger mot glimt av hvite ribbein. Flerrene var dype og brede og, tippet Drake, var blitt utført med et langt og flatt knivblad. Han lente seg nærmere for å få en bedre fornemmelse av dybde. Sårenes nederste kanter hang skrått nedover, som fiskemunner.

Gjerningspersonen hadde stått over dem og latt kniven falle igjen og igjen. Hadde de vært våkne, disse stakkars menneskene, spurte Drake seg, og vært tvunget til å se sine kjære dø, vel vitende om at de selv sto for tur? Ble de drept en etter en, i en bestemt rekkefølge? Eller stakk drapsmannen dem på måfå, snurret vilt rundt fra et offer til et annet helt til blodbadet var et faktum?

En overskåret hovedpulsåre kunne sprute blod flere meter opp i luften. Blodflekker hadde truffet veggene, trådgardinene, de skjøre porselensfigurene på vinduskarmen. Dynen på sengen var gjennombløt, gulvteppet under ofrenes stoler var fullstendig gjennomtrukket av svart væske. Blod boblet rundt bunnen av skritteplattene mens Drake gikk over dem.

Det var et kaos av ufullstendige fotavtrykk i den klissete væsken, etterlatt av politifolkene som hadde oppdaget det grufulle åstedet, og førstehjelperne som hadde lett forgjeves etter tegn på liv. Kanskje, bare kanskje, ville gjerningsmannens fotavtrykk være blant dem.

Drapsvåpenet var ingen steder å se. Gjerningspersonen kunne ha kastet kniven fra seg i panikk, et sted i huset eller i gatene i nærheten. Det kunne til og med ligge på trappen til politikammeret rett rundt hjørnet. Det ville nok pressen ha satt pris på.

«Vi har ikke funnet noe våpen,» sa Flick, som om hun leste tankene hans. «Vi håper at vi klarer å skrape sammen nok folk til et søk i løpet av de neste tjue minuttene. Millie Steiner jobber med saken.»

Et systematisk søk var vanskelig under de beste omstendigheter, for ikke å snakke om i overbefolkede gater i indre by. Området rundt huset var en tettpakket labyrint. Det ville bli nødvendig å stenge av deler av handlegata før rushet av lørdagshandlende gjorde det så godt som umulig å finne våpenet.

«Kongen er død,» sa en stemme bak Drake. «Lenge leve kongen!» Peter Holloway, åstedsansvarlig, sto i døråpningen. «Du klarer bare ikke å holde deg unna, eller hva, førstebetjent Drake?»

«Det er jo helg, hva annet skal jeg ta meg til?»

«Spille golf,» sa han. «Eller dra på tur med den nydelige datteren din.»

«Jeg vil heller stikke nesa oppi åstedet ditt, Peter,» sa Drake. «For gamle dagers skyld.»

«Folka mine trenger arbeidsro,» sa Holloway.

«Vi blir ikke lenge,» sa Flick.

Holloway hadde naturligvis rett. Teamet hans måtte jobbe videre. Med å loggføre og registrere. Gjøre videoopptak, fotografere, sikre bevismateriale til nærmere undersøkelser. Som åstedsansvarlig var det Holloways jobb å koordinere innsamlingen av bevis og beskytte den kriminaltekniske etterforskningens integritet. Ray Drake likte alltid å komme seg på åstedet så fort som mulig. De første få timene av enhver etterforskning – den såkalte gylne tiden – var de mest avgjørende, og han og Holloway snakket ofte fra levra hvis åstedsansvarlige mente at han var i veien.

Drake næret en motstrebende beundring for den bombastiske bedreviteren. Han var en slank, middelaldrende mann, med selvsikre bevegelser som hadde et snev av noe forfengelig ved seg. Da Holloway trakk ned hetten til beskyttelsesdrakten sin, var ansiktet stramt og plettfritt. Drake lurte ofte på om han hadde fått utført en diskré ansiktsløftning.

«Det blir ikke lett å fylle plassen til denne karen, kriminalbetjent Crowley.» Et par halvmåneformede briller gled ned fra håret til nesen da han rykket på hodet.

«Hadde jeg ikke visst det fra før,» sa Flick, som sto og stirret på vinduskarmen, «så blir jeg stadig påminnet om det.»

Holloway gjorde tegn med skriveplaten sin. «Du kommer aldri til å bli en etterforsker som førstebetjent Drake.»

«Takk,» sa Flick lavt. «Jeg skal prøve å huske det.»

«Ingen grunn til å være hårsår, kriminalbetjent Crowley. Det jeg mener, er: vær deg selv, gjør ting på din egen måte. Hvis du prøver å være Drakes simili, kommer du til å mislykkes.»

«Jeg aner ikke hva et simili er, men takk, jeg tar det til meg.»

«Hun her kommer til å nå langt,» sa Holloway og nikket mot henne.

Drake så ikke opp fra likene. «Det er jeg sikker på.»

«En av dem mangler,» sa Flick.

«Unnskyld?»

«Figurene.» Hun pekte på tre porselensfigurer fra attenhundretallet – en kvinne i kjole og kysehatt, menn i vest og hatter med tre hjørner – som var plassert med ujevne mellomrom på vinduskarmen. «Det er en plass her der én mangler. Her.»

«Kanskje den gikk i knas,» sa Drake.

«Sjef …?» Hodet til Vix Moore stakk opp bak gelenderet i trappeavsatsen og lot blikket gli raskt fra Drake til Flick. «Jeg mener, sjef …»

«Hva er det, Vix?»

«Noen dukket opp ved sperringen nettopp. Han sier at han er Ryan Overton.»

«Jeg kommer ned.» Flick nølte i døråpningen og kikket på ofrene i sine plasthylstre en siste gang. «De minner om menneskefluer som er blitt fanget av en kjempeedderkopp.»

Holloway fulgte henne til døren. «Jeg assosierte mer til mugne, plastinnpakkede smørbrød i en kafé på bygda.» Han snudde seg mot Drake. «Vær rask, er du snill.»

Nå som han var alene i rommet, tvang Drake ned kvalmen han følte. Stanken i rommet, av plast og blod, var overveldende mens han beveget seg fra det ene liket til det andre.

Den yngste mannen – etter all sannsynlighet Phillip Overton – satt med hodet kastet tilbake som en lattermild skolegutt bakerst i klassen, med en stram rysj av plast surret rundt munnen. De blanke øynene var åpne og hodebunnen var oversprøytet med blekkliknende blodklatter.

Barbara Overtons hode, delvis skjult bak plaststripene som førstehjelperne hadde skåret bort, hang fremover mot brystet. Håret, som var sammenfiltret og dekket av blod og brusk, var trukket tilbake i en løs hestehale, og det slakke ansiktet var tydelig preget av skrekken hun hadde følt i sine siste øyeblikk på jord.

Drake kikket på Kenny Overton. Det sved i lårene da han gikk ned på huk for å få et blikk i øyehøyde på den døde mannens ansikt. Fjoner av tynt, kastanjebrunt hår hadde størknet mot Kennys hodebunn. Dobbelthaken veltet over den fuktige plasten rundt halsen, og den gapende munnen avslørte skjeve tenner og visnet tannkjøtt med flekker av blod og oppkast.

Grusom død til side – tiden hadde ikke fart pent med Kenny Overton.

Drake kjente at forutanelsen strammet seg i magen igjen. Hånden hans skalv da han løftet den opp. Noe skjult, noe farlig og galt, var blitt avslørt.

En nedtelling, en langsom, ubønnhørlig puls i magen.

«Kenny,» hvisket han. «Det er deg.»