Merete Lien

3

Rosehagen

Det hvite hotellet

PERSONGALLERI:

Amelia Victoria Egeberg/Emily Meyer | – | driver hotell hun har arvet etter faren
Alice Meyer | – | hennes tante
Agnes Egeberg | – | hennes mor. Omkom i forliset 1881
Wilhelm August Egeberg | – | hennes far. Død 1893
Erling Wilhelm Egeberg | – | hennes fem år eldre bror
Caroline Victoria Egeberg | – | hennes farmor
Rebekka Egeberg | – | farens andre hustru
Gerhard Lindemann | – | Rebekkas eldste sønn fra første ekteskap, driver gruver og isbruk
Edwin Lindemann | – | Rebekkas yngste sønn fra første ekteskap, driver gården Egerhøi
Konstanse Lindemann | – | Rebekkas datter fra første ekteskap
Nanna Jebsen | – | tidligere barnepike i Egeberg-familien
Aksel Hartwig | – | fyrvokter
Fader Liam | – | irsk prest, bosatt på Jomfruland
Klara Lauritzen | – | fiskerdatter fra Rauane, kokke på hotellet
Svend Holmen | – | Klaras kjæreste, isarbeider
Ingolf Holst | – | Wilhelm August Egebergs sakfører
Laura Grøndal | – | Alices venninne, «tante Laura» for Emily
Karsten Grøndal | – | Lauras sønn, tidligere forlovet med Emily.
Thorvald Berner | – | sakfører, Alice Meyers regnskapsfører og venn
Pauline Selmer | – | Malerinne fra Kristiania, gjest på hotellet

1. KAPITTEL

Emily var ikke sikker på om ordene hun nettopp hørte virkelig hadde kommet fra moren. Om de i det hele tatt var blitt sagt. Det sang for ørene hennes, og hun så ikke klart. Hun skimtet et par store øyne som stirret på henne, fylt av skrekk. Hjertet slo hardt og fort og overdøvet alle andre lyder. Det var som om det steg et skrik i henne, en voldsom protest. Hun ville flykte, ville slippe å høre mer.

Ordene hang i luften og ville ikke forsvinne: Jeg husker ikke den rosen, Emily. Ikke kjolen heller. Jeg er ikke din mor. Hvor hadde disse ordene kommet fra? Skulle ikke moren ta dem tilbake? Skynde seg å oppklare en slik grusom misforståelse? Hun husket ikke rosene eller kjolen. Hva så? Det var lenge siden, og de hadde opplevd et dramatisk forlis begge to, en katastrofe. Morens hukommelse kunne ha tatt skade, den også.

Det ble stille, underlig stille – og hun visste i det samme at dette var sannheten. Hun leste det i et par øyne, kjente det i sitt eget hjerte. Biter falt på plass. Omsider.

«Si noe! For Guds skyld, Emily, si noe!»

Hun stirret på kvinnen hun hadde kalt mor i tolv år og ristet på hodet. «Hvem er du, dersom du ikke er min mor?»

«Alice. Jeg er virkelig Alice.»

«Min tante?»

«Ja. La meg forklare alt!»

Emily ristet på hodet og stirret på den røde flekken som lyste mot henne fra morens lyse kjole. Nei, ikke morens – tantens. Tante Alice hadde mistet likørglasset i fanget idet hun omsider fortalte sannheten. Tante Alice stirret på henne og ventet på tilgivelse for alle løgnene.

«Og min mor? Hva skjedde med henne?»

«Hun druknet. Emily, jeg er moren din!»

«Jeg hadde en far. En bror.»

«Men jeg er moren din nå! Jeg ble moren din!»

«Nei.»

«Ikke vær hard mot meg, barnet mitt! Ikke straff meg så grusomt! Jeg gjorde det for din skyld!»

Emily ristet på hodet. Ikke for hennes skyld, det nektet hun å tro. «Jeg kan ikke se det slik. Ikke nå. Gi meg tid.»

Kvinnen foran henne så med ett gammel ut. Huden var grå, og hun sank liksom sammen der hun satt. Hun stirret ned på de tomme hendene sine, skalv. Så tok hun seg til halsen og utstøtte et skrik. Det hørtes ut som om det kom fra et skadeskutt dyr. I neste øyeblikk reiste hun seg og strakte armene mot Emily. Så falt hun om.

Emily kastet seg ned ved siden av henne, lette etter pulsen, fant den og snudde henne varsomt over i sideleie. La en hånd på pannen hennes og kjente kaldsvetten mot håndflaten. Hun så seg om, grep pleddet som hang over divanen, bredte det ut over den bevisstløse skikkelsen og ble stående og stirre på henne et øyeblikk. Hun var redd igjen. Overlegen på hospitalet hadde sagt at moren ikke hadde noen hjertesykdom. Kunne hun ha fått et nytt slag? Hadde sjokket over tilståelsen og alt den innebar utløst samme reaksjon som brevet fra Emilys far i sin tid hadde gjort? Burde hun få henne på hospitalet igjen?

Doktoren i nabohuset! Han kunne råde henne. Hun løp ut i hallen, lot dørene stå åpne bak seg og fortsatte over gaten, bort til doktorens store murvilla, rev opp porten og stormet opp grusgangen, hamret på døren.

En pike kom ut og stirret på henne.

«Er doktoren hjemme? Mor har besvimt!»

«Men hjelpe og trøste oss! Enda en gang? Ja, frøken Meyer. Han e heme. Han kom nettopp fra kontoret. Itt øyeblikk.»

Hun ventet. Det var som om tiden stod stille. Hun hørte lyder inne fra huset, snudde seg og skottet over mot vinduene i deres egen stue. Hun hadde sagt mor. Hun måtte fortsette å bruke det ordet – på tross av at moren hennes lå på havets bunn. Hun og det ufødte barnet.

«Frøken Meyer! De ser ut som om De har sett et spøkelse. Hva har skjedd?»

«De må komme, doktor! Vi har ikke tid nå. Etterpå! Hun falt om, som den gangen i vinter.»

Han nikket, grep den store doktorvesken og skrittet av gårde foran henne, sikker og bestemt. Emily foldet hendene og takket Gud fordi hun hadde funnet ham hjemme, fordi ansvaret et øyeblikk var løftet av hennes skuldre.

Hun ventet på kjøkkenet, stirret ut i bakgården og strevde med å stoppe tankestrømmen og roe hjertet, som fremdeles raste av gårde. Etterpå. Senere. Da skulle hun tenke over hva dette nye innebar. Hun hadde spørsmål å stille. Mange spørsmål. Hun reiste seg og presset ansiktet mot det kalde vindusglasset. Hun så en skikkelse bevege seg bak et av vinduene i leiligheten på den andre siden av gårdsrommet, og undret seg ved tanken på at andre levde videre som om ingenting var skjedd. For dem var dette en helt vanlig ettermiddag. De hadde ikke fått livet snudd på hodet, de var de samme menneskene de alltid hadde vært.

Det gikk over gulvet, og doktoren stod i døren. Han smilte så vidt, satte seg ved kjøkkenbordet og gjorde tegn til at hun også skulle sette seg. «Det er ikke noe som tyder på at Deres mor har fått slag denne gangen. Jeg er sikker på at hun simpelthen besvimte.»

Emily bare stirret på ham, ute av stand til å føle lettelse over ordene hans.

«Hva sa de på hospitalet da de sendte henne hjem?»

«Jeg snakket med overlegen i går. Mor har klaget over smerter rundt hjertet, men han mener at hun er frisk. At hun bare er litt sliten etter sykdommen.»

«Jeg deler hans syn. Fru Meyer er rekonvalesent. Hun kan være en anelse blodfattig. Spiser hun godt?»

«Kanskje ikke. Jeg har vært bortreist en tid, men …»

«Hun satt i lenestolen, ikke sant?»

«Ja.»

«Reiste hun seg brått?»

Emily nikket igjen. Det måtte være forklaringen.

«Det er den vanligste årsaken til slike besvimelser. Hjernen får for lite blod. Jeg har gitt henne et pulver. Hun kommer til å sove til i morgen. En god natts søvn, det er saken. Når hun våkner, er hun antagelig litt sliten, men det burde gå fort over.»

«Så jeg skal ikke kontakte hospitalet?»

«Bare dersom hun skulle virke uklar i morgen. Skjedde det noe spesielt før hun falt om? Var hun i affekt? Som da hun fikk brevet? Ja, alle i gaten hørte den historien. Vi skjønner bare ikke … Vi hadde jo fått inntrykk av at Alice Meyer var enke da hun kom tilbake til Bergen med Dem. Ja, ja, livet er mangfoldig. Og nå har De arvet Deres far, hører jeg. Et hotell, var det så?»

«Jeg vil gjerne sitte hos henne.»

«Det forstår jeg.» Doktoren reiste seg og grep vesken. Han snudde seg i døråpningen. «Om situasjonen skulle endre seg til det verre, så vær endelig ikke redd for å hente meg. Jeg er hjemme resten av kvelden.»

«Takk, doktor. Jeg skylder Dem penger.»

Han ristet avvergende på hodet. «Fru Meyer og jeg er gode naboer. Det skulle bare mangle. En vennetjeneste. Ikke nøl dersom De trenger hjelp.»

Da hun hørte døren slå igjen etter ham, reiste hun seg og gikk inn i stuen. Kvinnen hun hadde kalt mor, sov rolig. Hun lå på divanen. Doktoren måtte ha løftet henne opp. Emily satte seg på en stol og betraktet det sovende ansiktet. Hva skulle hun kalle henne nå? Hun kunne ikke si mor, det var umulig. Hun ville tenke på sin egentlige mor hver gang hun sa det ordet. På løgnen. Tante Alice. Hun smakte på ordene og nikket for seg selv. Kvinnen på divanen var hennes tante, hennes mors søster. Hun var tynn og blek, og medlidenheten hugget tak i Emilys bryst. Tanten hadde hatt det vondt. Svært vondt. Etter at brevet kom, måtte hun ha gått i evig redsel for å bli avslørt. Ja, helt siden de kom i land etter forliset. Emily kunne ha fått tilbake hukommelsen og stilt spørsmål som det var umulig for tanten å svare på. Men det hadde ikke skjedd. Ikke før nå i dag.

Hun bøyde seg fremover og lyttet til pusten. Rolig sovepust. Fredfylt ansikt. Hun reiste seg forsiktig og gikk bort til skatollet. Skrinet lå fremdeles i skuffen. Hun strøk over det mørke treet, over intarsiaen av skimrende perlemor. Så åpnet hun skrinet. Medaljongen og brevet var borte. De lå på rommet hennes på hotellet. Rosemaleriet var her fremdeles. De purpurfargede kronbladene virket så livaktige at hun syntes hun kunne kjenne duften av rosen, søtlig og tung. Hun strøk en finger over initialene: A. E. Agnes Egeberg. Så kom tårene.

Det banket på døren. Hun hørte stemmer utenfor og reiste seg, brått usikker på hvor lenge hun hadde sittet foran morens maleri.

«Emily?»

Det var tante Laura, og hun var ikke alene. Hun snakket med noen der ute – antagelig Karsten, tenkte Emily. Hun reiste seg med en kraftanstrengelse. Ansiktet hennes var helt sikkert grimet av alle tårene, men hun brydde seg ikke om det, kastet ikke så mye som et blikk i speilet engang.

«For Guds skyld, Emily! Hvordan er det med henne?»

«Doktoren sendte en pike ned til oss med beskjed,» skjøt Karsten inn. «Han mente du kanskje trengte hjelp.»

«Mor besvimte. Nå sover hun.»

Tante Laura kostet forbi henne, men bråstoppet. «Hvor ligger hun?»

«I stuen. Doktoren gav henne et sovepulver.»

Laura forsvant inn i stuen uten å gi seg tid til å fjerne hatten eller hanskene. Karsten ble stående. Han gransket henne nøye. «Det har skjedd noe,» sa han. «Noe mer enn en besvimelse. Du har det vondt.»

Han trakk henne inntil seg og holdt rundt henne. Hun lente seg tungt mot ham og kjente tårene komme på nytt. Så rettet hun ryggen og gjorde seg fri fra favntaket. Hun hadde grått nok. Hun måtte være sterk. Hun var ikke alene. Verden hadde forandret seg, men hun hadde mennesker som var glad i henne. Hun hadde det hvite hotellet.

«Hva skjedde før hun besvimte?»

«Det viste seg at hun har fortalt enda en løgn. Min kjødelige mor døde under forliset. Hun der inne på sofaen er min tante Alice. Mor het Agnes.»

Karsten virket oppriktig sjokkert, åpnet munnen og lukket den igjen.

«Hun har ikke bare snakket over seg?»

«Nei. Og det rimer. Nå skjønner jeg omsider hvorfor hun ikke brydde seg noe særlig om broren min, og heller aldri gjorde noe forsøk på å bli forsonet med far. Det var ikke rart at hun ikke ville at jeg skulle huske noe fra årene før forliset. Og heller ikke at hun prøvde å få meg fra å reise til Kragerø.»

Han nikket. «Hun må ha hatt en god grunn, Emily. Husk det. Hun rakk bare ikke å forklare mer før hun besvimte. Vent og se. Ikke døm henne for tidlig. Lover du?»

Hun svarte ikke. Spørsmålene trengte seg på, og den eneste som kunne svare, sov dypt.

De satt rundt kjøkkenbordet. Tante Laura hadde trukket te og satt frem brød og pålegg. Karsten og Emily hadde båret Alice opp på soveværelset hennes, og hun sov fortsatt.

Laura fiklet med teskjeen og skjøv marmeladeskålen fra seg. «Stakkars Alice. Jeg klarer ikke å la være å tenke på hvor mye hun må ha lidd for løgnene sine. Den daglige frykten.»

Karsten stirret på moren. «Jeg synes mest synd på Emily,» sa han lavt. «Nå har hun mistet sin mor også.»

«Som du snakker, Karsten! Hun har sin mor. Ikke sin kjødelige mor, riktignok, men den moren som har elsket henne og båret henne på hendene alle disse årene. Jeg kjenner Alice og vet at dette har hun gjort for Emilys skyld. For å gi henne et godt liv.»

Karsten trakk på skuldrene. «Vi får tidsnok høre forklaringene hennes.»

Kjenner Alice? Hvordan kunne tante Laura være så sikker på det? Tante Alice var ikke den hun hadde gitt seg ut for. Hvor mange flere løgner ville bli avslørt? Kunne hun overhodet tro på noe tanten sa?

«Vil du at jeg skal være her til i morgen, vennen min? Jeg kan sove i gjesteværelset ved siden av din mors rom. Du er sikkert sliten. Dersom noe skulle skje i natt, så…»

«Takk for omtanken, tante Laura, men det er ikke nødvendig. Doktoren sa at hun ville sove til i morgen, og når hun våkner, har hun og jeg mye å snakke om.»

Laura virket tvilende, men gav seg. «Jeg må se til henne en gang til,» sa hun og la servietten fra seg. «Bare spis, dere. Jeg er ikke sulten.»

Karsten ventet til moren var ute av rommet. Så snudde han seg til Emily. «Det er en sak jeg lurer på,» begynte han. «Kommer du til å skifte navn nå?»

«Skifte navn?»

«Ja, vil du at jeg skal begynne å kalle deg for Amelia? Vi drar jo snart til Kragerø sammen. Det kan være godt å få avklart den saken.»

Emily tenkte seg om. De siste månedene hadde hun brukt begge navnene, men hun var ikke Emily Meyer lenger. Hun var Amelia Victoria Egeberg. Emily Meyer var en fantasi, en løgn.

«Jeg vet ikke, Karsten. Jeg kjenner meg ør og forvirret. Jeg vet slett ikke hva jeg skal kalle henne, og langt mindre meg selv. Det er som om grunnen er rykket bort under meg.»

«Det forstår jeg.»

«Synes du jeg kan reise fra henne?»

«Ja. Du er voksen, og hun har mor og sakfører Berner. Vi drar som planlagt. Jeg tror både du og hun trenger tid til å tenke.»

Emily nikket. Slik var det. Hun trengte tid. Hun var ikke klar til å tilgi denne største løgnen. Tante Alice hadde vært som en mor for henne, det var så, men hun hadde samtidig skilt henne fra faren og broren. Ja, hun hadde faktisk stjålet et barn.

Hun reiste seg, og kjente at hun skalv. Den fulle rekkevidden av det tanten hadde gjort gikk først opp for henne i dette øyeblikket, og hun frøs i det varme kjøkkenet. Det var slik det var. Tanten hadde stjålet et barn fra dets far, bror og besteforeldre. Og hun hadde gjort barnet ensomt, hun hadde lukket det inne i et rom som egentlig bare omfattet henne og barnet.

«Amelia…» sa Karsten prøvende og hørtes ut som om han øvde seg.

«De kaller meg Amelia i Kragerø. Fars familie gjør det – ikke Klara. Det føles fremmed, som om jeg spiller en rolle. Jeg har vært Emily i tolv år. Det er vanskelig å bli Amelia.»

«Du trenger ikke å bestemme deg her og nå. Kjenn etter. For meg er du Emily, men jeg kan omstille meg.» Han smilte strålende. «Opp med nebbet, Emily. Det er tross alt bra å kjenne sannheten. Løgner skaper usikkerhet. Nå kan dere to begynne på nytt i full ærlighet.»

Hun nikket. I morgen ville hun kreve svar og ikke godta flere halvkvedede viser.

Karsten grep hånden hennes og holdt den mellom sine et øyeblikk. «Går det bedre nå? Tror du at du kan tilgi din mor med tiden?»

«Jeg vet ikke,» svarte hun ærlig. «Ikke nå. Og jeg kan ikke lenger kalle henne mor.»

Han så ut som om han ville si noe, men holdt inne. De hørte Lauras skritt i trappen. Noen katter skrek ute i bakgården.