Merete Lien

22

Rosehagen

Byttehandelen

FORORD

Jeg er født og oppvokst i Bergen, men for 14 år siden flyttet jeg til Kragerø, der jeg har slått meg ned i et snart hundre år gammelt hus. Både den store og den lille byen fascinerer, hver på sin måte – ikke minst gjennom alt de gamle husene forteller oss om fortiden. Mens jeg arbeidet med de siste bøkene i serien Barn av stormen, fikk jeg stadig mer lyst til å skrive en serie som utspiller seg begge de to stedene jeg kjenner meg mest knyttet til: Bergen og Kragerø.

Jeg har forsøkt å lage den historiske rammen mest mulig korrekt, men husene der fortellingen foregår og navnene på personene er diktet opp. Enhver likhet med nålevende personer er tilfeldig og ikke tilsiktet. Historien om Emily som seiler mot Kragerø for å åpne dørene til glemte rom og finne ut hvem som er venn og fiende, er fri fantasi, men den kunne ha skjedd …

Kragerø i januar 2006,

Merete Lien

Persongalleri

Emily Victoria Lindemann
Aksel Hartwig | – | hennes samboer, fyrvokter
Wilhelm August og Johan | – | deres sønner
Gerhard Lindemann | – | Emilys tidl. ektemann, driver gruver og isbruk
Caroline Lindemann | – | Emilys datter med Gerhard
Erling Wilhelm Egeberg | – | Emilys eldre bror
Henny Egeberg | – | hans hustru
Agnes Lyche | – | Emilys mor, malerinne
Steffen Hofgaard | – | kunstmaler, Agnes’ tidl. «ektemann»
Jenny Hofgaard | – | Agnes og Steffens datter, Emilys halvsøster
Sander Hofgaard | – | Jennys bror
Ivan Wilse | – | Emilys fars halvbror og Erlings far, sakfører
Rebekka Wilse, tidl. Egeberg | – | farens andre hustru, nå gift med Ivan Wilse
Edwin Lindemann | – | Rebekkas sønn fra første ekteskap
Henriette Lindemann | – | hans hustru
Konstanse Haffner | – | Rebekkas datter fra første ekteskap
Walther Haffner | – | Konstanses ektemann, kunstmaler
Pauline Hartwig | – | malerinne, tidl. gift med Aksel
Fader Liam | – | irsk prest, far til Paulines datter, Nathalie
Klara Holmen | – | tidl. kokke på hotellet
Thorvald Berner | – | sakfører
Aron Østbye | – | forhenværende forpakter på Egerhøi
Dina Tellefsen | – | Gerhards elskerinne
Georg, Alfred og Bernhard | – | Gerhard og Dinas sønner
Max Lindemann | – | Gerhards fetter
Augusta Lindemann | – | Max’ hustru
Eleanore Lindemann | – | Max’ søster
Gisela Koestler | – | Eleanores venninne
Samuel Koestler | – | venn av Aksel
Hans Koestler | – | Samuels bror, gift med Gisela
Osvald Krag | – | lege
Eugen Meyer | – | nevø til Emilys morfar
Adele Meyer | – | hans hustru, skuespillerinne

Slik sluttet forrige bok:

En av de maskekledde skikkelsene dultet borti vognen, og Johan våknet og skar i å gråte.

«Hold i vognen, Caroline. Jeg må gi Johan flasken. Han er tørst.»

«Kan jeg få en slik?» spurte Caroline og pekte mot en bod med sukkertøystenger.

«Ja, bare vent et øyeblikk.» Emily bøyde seg ned over vognen og hjalp Johan opp i sittende stilling. Han grep flasken med den ene hånden og viftet fornøyd med ranglen med den andre. Med ett kastet han den i bakken. Emily tok den opp, tørket av den med lommetørkleet sitt, og vendte blikket mot Caroline igjen.

Det var som om hjertet hennes stoppet å slå. Datteren var ikke å se! Hun forsøkte å tenke klart. Hvor kunne Caroline ha gått? Hun hadde vært opptatt med Johan bare noen sekunder, og piken kunne ikke ha kommet langt. Hun skjøv vognen mot boden med sukkertøystenger, men så henne ikke. Luften rundt henne var fylt av stemmer og musikk, av munter latter – bare overdøvet av hennes eget hamrende hjerte.

Caroline var forsvunnet.

1. KAPITTEL

Emily ble stående som fastfrosset. Johan skar i å gråte, og lyden rev henne tilbake til markedet og det yrende folkelivet. Hun rugget på vognen for å roe ham. Caroline var ikke å se. En synkende følelse tok makten over henne. Det hun hadde fryktet helt siden de forlot Kragerø, hadde skjedd. Gerhard hadde oppsporet dem og kidnappet Caroline.

I det samme ble hun fylt av en ny tanke. Hva om datteren var tatt av en fremmed? En forbryter? Det var en enda verre tanke. Hun måtte fortsette å lete. De kunne ikke være kommet langt av gårde.

«Nå er det Carolines tur!»

Emily snudde seg lettet ved lyden av Annes stemme. Datteren hadde gått til barnepiken mens hun var opptatt med Johan – det var forklaringen!

Lettelsen varte ikke lenge. Anne kom hastende mot dem med Wilhelm August i hånden, men Caroline var ikke å se.

«Men hvor er ho, frue? Wilhelm har kjørt karusellen tre ganger. Nå trur jeg han er litt kvalm.»

«Hun er forsvunnet.»

«Det er ikke rart, i slik trengsel. Ho er nok like i nærheten. Jeg skal finne ho.»

«Jeg er redd, Anne! Hun forsvant så brått.»

«Jeg finner ho. Ta Wilhelm!»

Emily satte eldstegutten opp på vognen og skjøv den foran seg inn mellom bodene, mens hun lette med blikket og ropte Carolines navn. Alle fargene og lydene fikk henne til å svimle, og stemmen hennes ble overdøvet av musikk og høye stemmer som falbød varer og opptredener.

«Emily!»

Det var Aksel. Hun bråsnudde, og så at han var blek og alvorlig.

«Caroline er forsvunnet!»

«Jeg vet det. Jeg har sendt bud på politiet, de er her snart.»

Hjertet hennes hamret, og det sang for ørene. «Hvordan visste du hva som har skjedd?»

«Les.» Han rakte henne et sammenbrettet ark.

Hun strevde med å holde arket i ro, leste:

Kjære Emily,

Ingen døde fugler denne gangen. Et morsomt grep, ikke sant? Og engelen? Du flyktet, men ikke langt nok. Det nytter ikke å gjemme seg. Ikke lenge. Du er en simpel barnerøver, men nå er rettferdigheten gjenopprettet. Du kan like gjerne bli i England, det er best for alle parter. Du får henne aldri tilbake. Det skal jeg sørge for.

«Er det Gerhards skrift?»

«Nei. Jeg kjenner ikke skriften.»

«Det kan være broren hans som har skrevet det.»

«Edwin?» Hun skalv så hun knapt kunne holde seg oppreist.

«Ja, jeg tror han var på hotellet for en times tid siden. Jeg var oppe i andre etasje, da det dukket opp en mann og begynte å spørre ut fru Williams. Hun fortalte hvor dere var. Da jeg kom ned, var han forsvunnet. Han etterlot seg dette brevet.»

Emily stod med hengende armer. Gerhard hadde sendt Edwin etter dem. Det forklarte alt. Bare han var i stand til å finne på noe så grotesk som de døde fuglene. «Caroline må være livredd!» utbrøt hun.

«Ja. Hun husker nok ikke sin far.»

«Herr og fru Vik?» Det var en politimann.

«Jeg er Thomas Vik» Aksel stakk brevet i lommen. «Dette er min hustru, Martha Vik. Vår datter er forsvunnet. Vi er redd hun er bortført.»

«La oss ikke tro det verste med en gang,» sa overkonstabelen. «Mennene mine leter etter henne. Tre og et halvt år gammel, var det så? Mørkhåret?» Han skottet ned på notatblokken. «Og lyder navnet Elise?»

«Ja.»

«Når ble De klar over at hun var borte, og hvorfor tror De at hun er kidnappet?»

«For en halv times tid siden kom det en mann til The Mermaid hotell. Han spurte fru Williams ut angående Elise, han ville vite hvor hun befant seg. Han utgav seg for å være onkelen hennes, men det er blank løgn! Jeg ble urolig, sendte bud til dere og skyndte meg opp hit. Da så jeg at jeg hadde rett. Han har tatt henne.»

Overkonstabelen rynket pannen og virket tvilende til Aksels historie.

«Et barn kan ikke forsvinne sporløst blant så mange folk. Min hustru har lett overalt, men finner henne ikke noe sted,» la Aksel til.

Emily sa ikke noe. De kunne ikke fortelle sannheten om hvem de var og om brevet der Edwin beskyldte dem for å bortføre Caroline – eller at han faktisk var onkelen hennes. De hadde brutt loven da de tok Caroline med seg hit, og de levde under falske navn.

To konstabler kom mot dem. En av dem bar noe i armene. Et kort øyeblikk trodde Emily at det var Caroline, at hun var død. Hjertet hennes hoppet over et slag, og hun støttet seg til Aksel.

«Vi fant dette, « sa mannen og viste frem tre lange kapper av skarlagenrød fløyel og tre hvite masker med gullpynt.

«Jeg husker dem!» ropte Emily. «Tre maskekledde skikkelser kom mot oss. Den ene dultet til vognen, slik at Johan våknet. Det var da Elise forsvant, mens jeg var opptatt med Johan.»

«Hvor fant De kappene?» spurte han konstabelen.

«Ved inngangen, der folk setter fra seg kjerrene sine.»

«De må ha dratt sin vei.»

En tredje konstabel kom løpende mot dem. «Vi har et vitne.» sa han, andpusten. «En bonde og hustruen hans så to menn og en kvinne legge en sovende pike i vognen og kjøre bort.»

«En sovende pike?» gjentok Emily.

«Ja, de la spesielt merke til det, for de syntes det var rart at barnet kunne sove så tungt. Det så ut som en pike på tre–fire år, og barn på den alderen pleier jo ikke å sove på denne tiden av døgnet.»

«De må ha bedøvet henne for å få henne med seg,» sa Aksel og la en hånd på Emilys skulder.

«Vi drar etter dem. De skal ikke unnslippe!» sa overkonstabelen.

«Jeg blir med,» sa Aksel fort. Han slapp taket om skulderen hennes og gav hånden hennes en klem. «Gå ned til hotellet sammen med Anne, og vent der. Vi får be til Gud om at vi når dem igjen før de går om bord i et skip.»

«Det er sant, vi fant dette like i nærheten av kappene,» sa en av konstablene og trakk en liten gjenstand opp av lommen.

Emily kjente tårene renne. Det var speilet som hun hadde kjøpt til Caroline. Hun strakte hånden frem. Elfenbenet var kaldt mot huden hennes. Hun svelget hardt. «Jeg kjøpte det til henne i en av bodene. Det må ha falt ut av lommen hennes da de …» hun klarte ikke å fortsette, stod bare og knuget speilet mellom fingrene, og hørte Carolines klokkeklare stemme: Kan jeg få et speil, mamma? Jeg kan ha det i lommen. Hvor var hun nå? Hva slags gift hadde de gitt henne?

«Jeg finner ho ikke noe sted!» Anne var tilbake. Leppene skalv, og øynene stod fulle av tårer. Hun pekte mot Aksel som hastet av gårde sammen med politikonstablene. «For Guds skyld, fru Emily! Hva er hendt?»

«Hør på meg,» sa Emily og grep piken i armen. «Gerhard har tatt henne. Han etterlot seg et brev. Du vet at vi var redde for at noe slikt kunne skje, og at det var derfor vi dro hit?»

Anne nikket.

«Aksel og politikonstablene drar etter dem. Hør etter, Anne: Du må ikke røpe våre virkelige navn eller fortelle politiet om Gerhard. Lover du?»

«Jeg lover.»

«Gerhard har retten på sin side. Vi kan bli satt i fengsel.»

«Jeg vet det, men det er ikke riktig!» utbrøt Anne og bet seg i leppen. «Loven er urettferdig!»

«Ja.»

«De får ho igjen, frue, det er jeg sikker på.»

Emily svarte ikke. Hun foldet hendene og bad om at Aksel ville innhente dem før de dro fra landet.

«Der er De, fru Vik! Traff De Elises onkel?»

Emily ristet på hodet, kvalm ved tanken på Edwin og hans ondskap. «Fru Williams, kan De fortelle meg nøyaktig hva han sa?»

Den gamle kvinnen nikket. «Jeg tror ikke han sa navnet sitt,» begynte hun. «I alle fall hørte jeg det ikke. Jeg tenkte at det egentlig var litt merkelig at han ikke presenterte seg, men … Han spurte etter den norske familien som bodde på hotellet.»

Emily kunne ikke bebreide fru Williams. De hadde ikke sagt noe om at hun aldri måtte gi opplysninger om dem til andre; de var redde for at det ville virke underlig.

«Han sa at han var Carolines onkel, og at han kom på et overraskende besøk, ettersom han var i nærheten. Han var på forretningsreise … i Bath, tror jeg. Han hadde med seg en gave til henne. Jeg så pakken. Den var stor.»

Emily svelget hardt. At Edwin var onkelen hennes, var sant, men han hadde aldri vist noen interesse for Caroline, aldri oppført seg som en onkel bør.

«Jeg sa at piken ikke heter Caroline, men Elise. Da sa han at hun ble døpt Caroline Elise, og at han foretrekker Caroline.»

«Var han alene?»

«Nei, han var sammen med en dame.»

«En dame? Snakket De med henne?» Emily stusset. Hadde Gerhard tatt med seg Dina?

«Nei. Hun satte seg på benken der borte. Hun var litt eldre enn ham, la jeg merke til, men meget elegant. Herren pekte på henne og sa at hun er Elises mormor. Da ble jeg forbauset, for jeg trodde ikke kvinnen var gammel nok til å være moren hans.» Fru Williams slo hånden for munnen. «Men da må hun jo være Deres mor! Så hyggelig for Dem! Traff De Deres bror og mor?»

Emily svarte ikke. Det kunne ikke være Dina. Hvem var det da? «Hvordan så hun ut?»

«Hun satt litt langt unna, men … Jeg så bare at hun var mørkhåret, vakker og som sagt meget elegant.»

«Fortalte De dette til min mann?»

«Nei, jeg rakk ikke å fortelle ham alt sammen. Han fikk brevet som Deres bror la igjen, og da han hadde lest det, forsvant han som om han hadde en viss mann i hælene. Hvor er herr Vik nå? Vi har en lekkasje i andre etasje, på nummer ni. Badet kan ikke brukes. Det var det han holdt på med da Deres bror kom.»

«Min mann hadde et presserende ærend, fru Williams. Jeg beklager.»

Kunne det være Rebekka? Hadde Gerhard kommet hit sammen med Edwin og Rebekka, og bedt dem utgi seg for å være hennes bror og mor? Hun stakk hånden i lommen og kjente speilet mot fingertuppene. Panikken jaget gjennom henne på nytt, skarp og vond. Armene hennes føltes verkende tomme. Hun måtte gjøre noe, kunne ikke bare vente. «Er telegrafkontoret åpent fremdeles?» spurte hun og reiste seg.

Fru Williams skottet mot vegguret. «Ja, det tror jeg bestemt.»

«Jeg er straks tilbake,» sa Emily. Hun måtte kontakte Ivan, for sikkerhets skyld.

Døren gikk opp, og Emily fór sammen. Det var Aksel, grå i ansiktet av tretthet. Hun leste svaret i øynene hans før han rakk å si noe.

«De har forlatt landet,» sa han og sank ned ved siden av henne.

Hun grep hånden hans. «Har dere lett etter dem hele natten?»

«Ja. Vi fant en skyssmann i Penzance. Han hadde seilt en mann, en kvinne og et sovende barn til Plymouth, til dampskipsterminalen der.»

«Dro dere dit?»

«Nei. Han sa at skipet hadde vært klart til å seile, så vi telegraferte. De stod oppført i passasjerlistene. De seilte til Kristiania for to timer siden.»

«Hva var navnene?» spurte Emily. Hun kjente seg underlig fattet. Det var som om noe inne i henne var frosset til is.

«Gerhard og Rebekka Lindemann. Og Caroline Lindemann,» svarte han, med knapt hørbar røst.

Gerhard og Rebekka. Hvor var Edwin nå? Emily kjente seg kvalm av tretthet. Hun hadde ikke sovet i natt, hadde sittet og lyttet etter stemmer, håpet og bedt.

Det banket på døren, og en stuepike stakk hodet inn. «Telegram til fru Vik.»

«Det må være fra Ivan!» Emily reiste seg. «Jeg kontaktet ham i går.»

De gikk ned i resepsjonen. Telegrafbudet rakte henne en penn, og arket der hun skulle underskrive. Hun måtte anstrenge seg for å klare å holde pennen mellom fingrene, skrive navnet som ikke var hennes. Martha Vik.

Spillet var uansett over. Caroline var langt borte. Ute på det åpne havet, alene og uten noen hun var trygg på. Hvordan hadde hun det? Kjente hun overhodet sin far igjen? Klarte Gerhard å roe henne når hun gråt etter moren sin, eller var hun fremdeles bedøvet, eller bevisstløs?

Hun leste telegrammet, vantro:

GERHARD ER I KRAGERØ. HAN SVERGER PÅ AT HAN IKKE VISSTE NOE FØR HAN FIKK ET TELEGRAM FRA ENGLAND. EDWIN HANDLET PÅ EGEN HÅND DA HAN HENTET CAROLINE. JEG TROR REBEKKA ER SAMMEN MED HAM. DE ER PÅ VEI TIL NORGE. KOM HJEM. IVAN.

Hun rakte det til Aksel, som leste og ristet på hodet. «Tror du Gerhard snakker sant? Hvorfor skulle Edwin gjøre dette på egen hånd?»

«Jeg vet ikke,» sa Emily, «men jeg vet at Edwin har hatet meg fra første stund, helt fra den dagen jeg kom til Kragerø for å høre fars testament bli lest opp. Han tilgav meg aldri at jeg arvet det som Rebekka mente tilkom henne.»

«Og du er sikker på at han forsøkte å drepe deg, selv om det ikke finnes bevis.»

Emily nikket. «Han tilstod det selv. Men Gerhard skyldte på sinnssykdom. Han sendte Edwin til Wernberg og påstod at han var på et asyl, der han ble behandlet – og senere erklært frisk.»

«Rebekka ville vel ikke ha blitt med ham, dersom det er galskapen som driver ham igjen?»

«Jeg vet ikke hva jeg skal tro.» Hun frøs. De døde fuglene var urovekkende. En normal person ville ikke handle slik. Tanken på at Edwin hadde Caroline, var uutholdelig. «Gerhard er i Kragerø,» sa hun langsomt. «Det betyr at Caroline er alene med Edwin og Rebekka. Hun må være livredd!»

«Caroline er ikke lettskremt. Hun er en modig og trygg liten pike.»

Emily nikket, og svelget hardt.

«Edwin bruker altså Gerhards navn.»

«Ja. Men hvem var den andre mannen?»

«Antagelig en engelskmann som arbeider for ham.»

Hun nikket. «Du har nok rett.»

Han la armen om henne og støttet henne opp til rommet deres. De satte seg i sofaen, rådville. Snart ville Johan våkne, tenkte Emily. Hun måtte ikke skremme de andre barna, måtte forsøke å oppføre seg som vanlig.

«Hva gjør vi nå, Aksel?»

«Vi må reise til Kragerø. Du vet hva dette innebærer, Emily?»

Hun nikket. «Rettssaken kan begynne.»

«Vi gir ikke opp! Dommeren kommer til å gi Caroline til deg denne gangen.»

«Bare de ikke skader henne!»

«Det er en fordel at han har Rebekka med seg. Hun er jo selv mor. Og mormor.»

«Jeg fatter ikke at Edwin lette etter Caroline uten at Gerhard visste om det!» Det samme spørsmålet kvernet i henne hele tiden.

«Kanskje det er løgn.»

«Ja.»

«Det er den mest sannsynlige forklaringen, og det kommer ikke til å være til hans fordel. Dommeren er nødt til å gi deg foreldreretten, Emily, alt annet er umulig. Du dro fra landet med henne, det er så, men du bedøvet henne ikke og røvet henne med makt!»

Hun var blytung i kroppen og kjente seg fullstendig tom og alene, til tross for at Aksel var der. Caroline var borte. Hennes datter var i hendene på Edwin, en ond og uberegnelig mann

«Jeg må avvikle arbeidet her så raskt som mulig. Og vi må pakke. Jo før vi er tilbake i Kragerø, jo bedre.»

Emily kastet et blikk ut av vinduet. Solen skinte. Hun måtte snakke med Anne. Piken hadde en kjæreste, og det virket som om det var alvor mellom dem. Hun hadde flere ganger tenkt at Anne kom til å bli igjen i St Ives den dagen de dro.

«Jeg blir med dere!» sa Anne bestemt.

«Du er ikke nødt til det, Anne. Jeg vet at du har en som …»

«Han får vente,» sa Anne, med ettertrykk. «Jeg svikter ikke Caroline. Ho trenger meg. Frua har guttene å ta seg av også. Stakkars barn! Jeg skulle ha likt å drepe både herr Lindemann og den heksa av en mor! Jeg kan ikke bli her nå!»

Annes svar var en lettelse.

«Kan jeg ta fri i kveld?» spurte barnepiken, og rødmet. «Jeg må snakke med …» Hun holdt inne og ble enda rødere.

«Selvfølgelig, Anne. Vi skal forsøke å få billetter til lørdag. Det går et skip fra Plymouth.»

«Jeg skulle ha holdt ho i hånden hele tida!»

Emily kjente tårene presse på. Anne satte ord på det hun selv følte: Hun skulle ikke ha sluppet taket i Caroline. Ikke på et marked fullt av fremmede. «Det var ikke din skyld, Anne,» sa hun og strøk barnepiken over håret. «Ingen kunne passe på henne hvert eneste sekund.»

Johan begynte å sutre. Emily løftet ham opp og la ham til brystet. Wilhelm satt i et hjørne med byggeklossene sine, oppslukt. Hun så ned på minstebarnets dunete kinn. Hadde flukten til St Ives vært forgjeves? Kunne de like gjerne ha blitt hjemme? Nei, hun trodde ikke det. At Caroline hadde trivdes og hatt det godt hele denne tiden, måtte da få dommeren til å innse at hun hørte hjemme hos dem? At de var den eneste familien hun kjente nå? To og et halvt år var lang tid. Og Gerhard hadde gått for langt.

Hun sukket. Nå måtte hun være sterk, hun kunne ikke gi seg over til sorgen og fortvilelsen. Hun måtte kjempe for Caroline. Hun kunne ikke la Gerhard og Edwin vinne. Gerhard løy, det var hun sikker på. Han brukte Edwin, slik at dommeren ikke skulle anklage ham for å ha bortført Caroline.

Skipsfløyten var dyp og hes. Emily så hvordan Anne motstrebende rev seg løs fra kjærestens armer. Den unge fiskeren hadde fulgt henne helt hit til Plymouth. De var forlovet nå; Anne hadde vist henne ringen. Hun hadde lovet å komme tilbake til ham så snart Caroline var trygt hjemme hos Emily igjen.

Aksel holdt Wilhelm August på armen, og Johan sov i vognen. Anne småløp opp landgangen og stilte seg ved rekken for å vinke til kjæresten. Emily lente hodet mot Aksels skulder. De reiste hjem uten å vite hvor de skulle bo, hva de skulle leve av. Det eneste som betød noe, var Caroline. Alt annet fikk komme etter hvert.

Hun stakk hånden i lommen og kjente fingertuppene røre ved telegrammet fra Erling. Han fortalte at moren og Jenny hadde reist til utlandet to dager før Caroline ble bortført. Sorgen over Erlands død hadde nesten knust henne, og doktor Krag hadde rådet henne til et kuropphold. Erling var også overbevist om at Gerhard løy om Caroline.

Ingen av dem trodde at Edwin handlet på egen hånd. Men hvordan kunne det bevises?