Merete Lien

26

Rosehagen

Lokkefuglen

FORORD

Jeg er født og oppvokst i Bergen, men for noen år siden flyttet jeg til Kragerø, der jeg har slått meg ned i et snart hundre år gammelt hus. Både den store og den lille byen fascinerer, hver på sin måte – ikke minst gjennom alt de gamle husene forteller oss om fortiden. Mens jeg arbeidet med de siste bøkene i serien Barn av stormen, fikk jeg stadig mer lyst til å skrive en serie som utspiller seg begge de to stedene jeg kjenner meg mest knyttet til: Bergen og Kragerø.

Jeg har forsøkt å lage den historiske rammen mest mulig korrekt, men husene der fortellingen foregår og navnene på personene er diktet opp. Enhver likhet med nålevende personer er tilfeldig og ikke tilsiktet. Historien om Emily som seiler mot Kragerø for å åpne dørene til glemte rom og finne ut hvem som er venn og fiende, er fri fantasi, men den kunne ha skjedd …

Kragerø i januar 2006,

Merete Lien

PERSONGALLERI

Emily Victoria Hartwig
Aksel Hartwig | – | hennes ektemann, sammen driver de hotell Den hvite rose
Wilhelm August og Johan | – | deres sønner
Gerhard Lindemann | – | Emilys tidligere ektemann, driver gruver og isbruk
Caroline Lindemann | – | Emilys datter med Gerhard
Erling W. Egeberg | – | Emilys eldre halvbror
Agnes Lyche | – | Emilys mor, malerinne
Steffen Hofgaard | – | Agnes’ tidligere «ektemann», maler
Jenny Hofgaard | – | Agnes og Steffens datter, Emilys halvsøster
Sander Hofgaard | – | Agnes og Steffens sønn, Jennys halvbror
Ivan Wilse | – | Erlings far, sakfører
Eleanore Lindemann | – | Gerhards kusine
Rebekka Lindemann | – | Emilys fars andre hustru, skilt fra Ivan Wilse
Edwin Lindemann | – | Rebekkas sønn fra første ekteskap
Konstanse Haffner | – | Rebekkas datter fra første ekteskap
Walther Haffner | – | Konstanses ektemann, maler
Pauline Selmer | – | malerinne
Fader Liam | – | far til Paulines datter, Nathalie. Irsk prest
Klara Holmen | – | tidligere kokke på hotellet
Dina Tellefsen | – | Gerhards elskerinne
Georg, Alfred og Bernhard | – | Dina og Gerhards sønner
Ragnhild Møller | – | Carolines guvernante
Eugen Meyer | – | Agnes’ fetter
Adele Meyer | – | Eugens hustru, skuespillerinne
Nora Hammer | – | landskapsarkitekt og gartnerske
Stephen Beckford | – | Emily og Aksels engelske venn
Edna og Peter Morris | – | Emilys og Aksels vertskap i St Ives
Haakon Bache | – | sakfører
Simon Løvlie | – | kunststudent

Slik sluttet forrige bok:

«Vi trenger ikke lenger din hjelp, Aksel,» sa Edwin. «Du behøver ikke å skrive til Emily.»

Gode Gud, hun var på vei hit! Hvordan hadde de fått det til? Han måtte advare henne, måtte … Det var håpløst. Han kunne ikke gjøre noe som helst.

Edwins øyne lyste. «Skal du ikke spørre hva jeg har funnet på?»

«Nei.»

«Jeg forteller deg det uansett. Jeg har funnet en mann som er til salgs. En som har Emilys fortrolighet, men som er villig til å svikte henne, bare prisen er høy nok.»

Aksel svimlet, så ikke klart.

«Skal du ikke spørre hvem mannen er? Du kjenner ham godt, fra den tiden dere bodde i England.»

«Du kan ikke ha rukket å overtale noen til den skitne gjerningen din på så kort tid.»

«Vi har bearbeidet ham samtidig. Jeg liker å spille på to hester, det gir større sjanse til gevinst.»

Hjertet hans raste av gårde. Hvem kunne Edwin mene? Du gode Gud! Han forstod i det samme hvem det dreide seg om, og ristet av frost og angst.

1. KAPITTEL

En lang rekke med hestedrosjer stod utenfor herr Krohns kunsthandel. Nå skulle selskapet begynne. Agnes’ hus på Kalfaret var ferdig oppusset og klart til å ta imot feststemte gjester.

Gerhard hjalp Jenny opp i en av vognene og satte seg ved siden av henne. «Hvis jeg hadde muligheten til det, kunne jeg tenke meg å bortføre deg nå,» smilte han og berørte kneet hennes så vidt. «Jeg vet om en tom leilighet …»

Jenny lente seg mot skulderen hans et øyeblikk, behagelig ør av champagnen og all rosen hun hadde fått for maleriene sine. «Da ville mor se på deg med ublide øyne. Hun har invitert over hundre gjester,» sa hun og smilte mot Erling som klatret opp etter dem, fulgt av Nora Hammer og faren hennes. «Utstillingen må krones med en stor fest.»

Erling nikket. «Mor lærte ett og annet den tiden hun var gift med Erland,» smilte han. «En intim middag består av minst tyve mennesker, og en skikkelig fest har man først når gjestene er over hundre i tallet. Hun har invitert alle som er noe, som det heter, pluss oss i familien.»

Jenny kastet et blikk ut vinduet. Simon Løvlie stod på fortauet. Blikkene deres møttes. Han løftet på hatten, bukket lett, smilte skjevt, snudde på hælen og forsvant. Han var ikke blant de inviterte. Foreløpig var han fattig og uten betydning. Men senere? Alle på skolen snakket om det store talentet hans. Dersom han ble anerkjent som maler, ville han da holde fast ved det han sa om å male fattigdommen og nøden, eller ville han gå etter pengene, slik som Walther Haffner og mange med ham? Herr Løvlies foraktelige ord om Gerhard klang i ørene hennes i det samme: Er De sammen med den rike gamlingen? De klarer Dem da uten en slik mann?

Vognen satte seg i bevegelse. Hun kjente Gerhards skuldre og hofter tett inntil seg, ble kastet mot ham i en sving. I det samme så hun at Erling og frøken Hammer holdt hverandres hender i skjul av muffen hennes. Jenny snudde seg og forsøkte å stenge ute Simon Løvlies nedlatende stemme. Hvorfor lot hun seg påvirke av noe han sa? Han var bitter og misunnelig på alle som hadde penger, og det var egentlig merkelig at han hadde rost bildene hennes. Men til gjengjeld hadde han snakket stygt om morens rosebilder.

De kjørte i taushet, kanskje fordi frøken Hammers far var til stede. Jenny lot blikket sveipe over kvinnen som lot til å være brorens utkårede. Hun var vakker på en spesiell måte. Denne kvelden var hun mer diskrét kledd enn da de spiste middag sammen på Holdts hotell. Hun hadde kjole, kåpe og hatt i samme, blåsvarte farge, og enkle smykker, hadde Jenny merket seg. Kjolen var også enkel, men sydd i tung, skinnende silke som falt mykt om kroppen. Erling virket lykkelig for første gang på år og dag, slo det henne. Måtte det vare! Måtte frøken Hammer mene alvor også!

De kjørte opp Kalfaret og nådde Erland Lyches byresidens, som nå tilhørte moren. Innkjørselen var kantet med fakler, og et orkester tok imot dem på verandaen. Tjenestepiker stod klare med champagne. Festen kunne begynne.

«Nå har du danset fire danser med meg,» sa Jenny og nøt hvor fast han holdt henne. «Konstanse ser misbilligende på oss. Liker hun meg ikke?»

«Hun synes du er for ung for hennes gamle bror,» sa han lett.

Der var det igjen. Alderen hans. «Hvor gammel er du, egentlig? Jeg tenker ikke så mye på alder.»

«Syvogtredve,» svarte han, og holdt henne enda fastere.

Han var tre år eldre enn Erling, regnet hun ut, men Gerhard så en hel del yngre ut enn broren. Vakre menn holdt seg antagelig unge lenge. Hun brydde seg uansett ikke om alder.

«Det er nitten år mellom oss,» sa hun. «Betyr det at du kommer til å oppføre deg bedrevitende og belærende?»

«Aldri! Jeg sverger!»

«Da bryr jeg meg ikke om alderen din,» svarte hun mykt. Hun lengtet etter å kysse ham. Byen var full av par der mannen var mye eldre enn kvinnen, det var heller regelen enn unntaket.

Musikken stoppet. Jenny kjente en hånd på skulderen, og snudde seg.

«Kan jeg få denne dansen, Jenny? Tillater De, herr Lindemann?» Det var Jacob Rytter.

Jenny lot seg motvillig føre i en langsom vals. Hun hadde lyst til å rømme fra samtalen som lå foran henne, alle spørsmålene som hun visste ville komme.

«Flytter du hit nå?» spurte han.

«Ja, om noen få dager.»

Han nikket, var taus. Han holdt henne ikke like fast som Gerhard, ikke med samme selvfølgelighet. Jacob var mer forsiktig og nølende. Han visste ikke hvor han hadde henne.

«Du og herr Lindemann later til å kjenne hverandre svært godt.»

«Han er min svoger, Jacob. Datteren hans er min niese.»

«Ja. Har du ombestemt deg?»

«Nei. Jeg skal aldri gifte meg.»

«Jeg må gifte meg.»

«Hvorfor?» spurte hun, selv om hun kjente svaret.

«Familiefirmaet.» Han hadde noe forpint i røsten. «Det er viktig for min far å vite at han har arvinger som kan føre firmaet videre.»

Ja, de kunne snakke om rederiet. Alt var bedre enn å risikere at han fridde til henne for tredje gang. Hun orket ikke å avvise ham igjen, han virket så fortvilet. Hun måtte skåne ham for å stille spørsmålet på nytt. «Var det din farfar som startet rederiet?»

«Nei, det var faktisk min oldefar. Han hadde selvfølgelig bare seilskip. Min farfar var en framsynt mann, han var en av de første som gikk over til damp.»

«Trives du med å være en del av Rytter & Søn?»

Hun lette etter Gerhard med blikket. Han danset med hennes mor, som så ut til å more seg i hans selskap. Hun trakk pusten, kjente seg for varm med ett. Musikken stoppet visst aldri. Dette var en håpløs samtale. Hun hadde vært tiltrukket av Jacob en gang, men følelsene for ham var borte nå. Etter at hun hadde gitt seg hen til Gerhard, var kropp og sinn vendt mot ham. Jacob var som en yngre bror, selv om han var et par år eldre enn henne.

«Ja, det er jeg nødt til.»

Det var et merkelig svar. «Ville du helst ha sluttet?»

«Nei, absolutt ikke!» svarte han, tydelig rystet. «Rederiet er det viktigste i vår familie. Det er en forpliktelse, så vel som en tillitserklæring, å føre det videre.»

De danset i taushet en stund.

«Du tar jo også opp arven etter dine foreldre,» sa han brått. «De fleste av oss går i våre foreldres fotspor.»

Det hadde han rett i, tenkte hun. Nettopp derfor burde han finne seg en ung kvinne hvis mor hadde tilbrakt livet med å føde barn og holde hus for sin ektemann, og ikke noe annet.

Han smilte. «Jeg glemmer jo rent å gratulere deg med utstillingen. Du er fantastisk dyktig, Jenny. Far har kjøpt to av maleriene dine og tre av din mors.»

«Det var hyggelig,» mumlet hun.

«Jeg skal forlove meg,» sa han, så lavt at hun knapt hørte det.

«Forlove deg?»

«Ja, om du ikke har ombestemt deg.»

Hun kjente seg forvirret, ør, fant ikke ord. Nå kom spørsmålet enda en gang.

«Hun er datter til en av fars beste venner, som også er reder. Det er en svært passende allianse.»

«Det er jeg sikker på.»

«Men jeg blir ikke lykkelig sammen med henne!» Stemmen hans var brått heftig, og han holdt henne så hardt at det nesten gjorde vondt.

Jenny så seg fortvilet om. Gerhard var klar over hva som foregikk, så hun. Han fulgte dem med blikket, alvorlig.

Musikken stoppet i det samme, og dirigenten forkynte at man skulle gå til bords nå. Han ropte opp bordplasseringene, og parene toget inn i den enorme spisestuen. Jenny hadde lyst til å hoppe over middagen og trekke seg tilbake med Gerhard. De fikk hverandre ikke til bords – de var tvert imot plassert langt fra hverandre, og hun lurte på hvorfor. Var moren innerst inne like mye imot denne forbindelsen, som resten av familien? Ville hun skape avstand mellom dem, markere sitt mishag? Kanskje var det av diskresjon, for å skjerme henne fra folkesnakk så lenge forholdet var så nytt, og ingenting var avgjort mellom dem.

Hun trodde at hun forstod morens motiv bedre, da hun oppdaget at bordkavaleren hennes var en kjent kunsthandler og kunstkritiker fra hovedstaden. På sin andre side hadde hun en velstående godseier som var kjent for sin omfattende kunstsamling. Moren var i ferd med å innlemme henne i kunstverdenen, der det i tillegg til talent også var viktig med forbindelser.

Noe plaget henne. Hun så for seg Simon Løvlies mørke, hånlige blikk. Om han kom seg opp og fram, ville det være på egen hånd, uten hjelp av forbindelser. Hun lengtet bort, kjente seg innesperret, fikk ikke nok luft! I det samme kom hun til å tenke på farens brev. Snart hadde hun billetten i hånden, om han holdt hva han hadde lovet. Det var ikke godt å være sikker når det gjaldt ham. Italia var fristende, men hun kunne ikke reise fra Gerhard. Eller kunne hun?

Ivan reiste seg og klinket sølvskjeen mot glasset. Han talte vakkert om Agnes Lyche og hennes datter, Jenny Hofgaard, og om denne enestående utstillingen, der mor og datter fikk gitt omverdenen den gaven deres store begavelser var. Jenny krympet seg igjen. Gikk det an å venne seg til dette? Var det nødvendig?

Kunsthandleren var svært beleven. Dessuten forsøkte han å få til en avtale med henne. Han ville ha førsterett på det hun malte denne våren, mot en solid provisjon. Hun gav ham ikke noe løfte, sa bare at han kunne kontakte henne senere, og lot blikket vandre over rekkene av gjester. Gerhard konverserte Adele. Hun hadde selvfølgelig sørget for å få ham til bords. Adele var svak for ham, det visste hun godt. Hun fuktet leppene. Gerhard var hennes! Snart skulle de stikke seg bort, vandre ut i vinternatten, til leiligheten han hadde lånt.

«Det var en utrolig opplevelse å se Agnes og Jenny holde hoff,» sa Gerhard mens han hjalp henne av med rubinsmykkene.

«Hva mener du?» Det lød ikke som et udelt kompliment.

Han la hodet på skrå og betraktet henne mens hun befridde det lange, lyse håret for nåler og klemmer og ristet det løs.

«Jeg mener det jeg sa. Dere er noe helt for dere selv, dere to. Agnes og Jenny. Som mor, så datter. Dere har hver mann i rommet i deres hule hånd, som to dronninger som nådig stiger ned til oss andre.»

Hun lo. «Mor kan virke slik, det må jeg innrømme. Hun ble virkelig oppvartet i dag. Hun er ikke den moren jeg husker fra årene på Solbakken.»

«Nei, hun er vel snarere den hun var i ungdommen. Eugen har fortalt meg litt om henne. Hun blomstrer på ny, etter å ha sluppet fri fra fangenskapet på den øde fjellgården.»

«Ja, ekteskapet med Erland forandret henne.»

«Det forandret henne tilbake til den hun egentlig er. Stakkars Ivan. Han må pent holde seg i bakgrunnen.»

«Der tror jeg du tar feil. Jeg tror han er viktigere for henne enn vi andre forstår.»

«Kanskje du har rett. Ivan Wilse er en sterk mann. Han har elsket Agnes nesten et helt liv, men han bør ikke være for sjalu dersom han skal leve sammen med Agnes Lyche.»

Hun reiste seg og snudde ham ryggen, slik at han kunne hjelpe henne med knappene i kjolen. «Jeg er redd det samme gjelder deg. Den mannen som vil leve med deg, må ikke ha anlegg for sjalusi.» Han åpnet knappene uten å famle, løftet håret hennes og kjærtegnet nakken. Kysset den.

Hun skalv, snudde seg igjen og lot kjolen falle ned over skuldrene. «Er du sjalu, Gerhard?»

Han ristet på hodet. «Jeg tror ikke det. Ikke mer enn de fleste menn.»

«Nei, du er vel altfor selvgod,» smilte hun.

Han trakk henne inntil seg, kjærtegnet huden hennes gjennom den tynne underkjolen. «Jenny, Jenny,» sa han lavt. «I morgen reiser jeg, og du må bli her for å fullføre skolen.»

«Ja,» sa hun og husket herr Colbiørnsens ord om at han ikke hadde mer å lære henne.

«Jeg kommer tilbake så snart jeg kan.»

Hun svarte ikke, ville ikke tenke. Hvor lenge skulle de fortsette slik, i lånte leiligheter, i hemmelighet? De bodde så langt fra hverandre. Hun lukket øynene og kjente hendene hans over brystene. Dersom de bodde i samme by, ville hun knapt fått malt. Det var sannheten.

«Deilige Jenny,» hvisket han og trakk underkjolen av henne. Hun kjente ikke lenger champagnen, var lys våken og klar, selv om det var midt på natten. Kjente hver berøring, sterkt og intenst. En siste gang, før han dro.

«Hvorfor kan ikke du bo i Kragerø, tante Jenny?»

Jenny satt seg på huk foran niesen. «Du vet at jeg går på skole her i Bergen, ikke sant? Og moren min bor her. Og onkel Erling.»

«Moren min bor i Kragerø.»

«Ja.»

«Caroline vil helst at alle skal bo i Kragerø,» sa Gerhard lett. «Og aller helst på Egerhøi.»

Jenny reiste seg. Det begynte å regne i det samme, og de slo opp paraplyene mot det piskende, sure uværet som kom feiende inn fra fjorden. Han hadde ikke bedt henne om å flytte til Kragerø. Eller var dette hans måte? Bad han henne gjennom Caroline, slik som han gav henne kostbare presanger gjennom henne? Hun visste ikke.

«Du har paraply i dag, ser jeg.» Han hadde noe som lignet ømhet i røsten.

Dampskipet fløytet for andre gang, og passasjerene som tok avskjed med slekt og venner, stimlet mot landgangen. De hadde ikke snakket mye om Emilys grusomme situasjon, og samvittigheten stakk i henne i det samme.

Caroline trakk faren utålmodig i hånden. «Nå går båten! Jeg vil hjem til Snøhvit!»

«Jeg skriver,» sa han og kysset henne, uten å bry seg om at hvem som helst kunne se dem – bortsett fra Caroline, som hadde ryggen mot dem nå.

«Jeg tenker på Emily!» nesten ropte hun.

«Jeg har ansatt en mann som holder hotellet under oppsikt, uten at hun vet det. Hun er trygg. Hun har dessuten denne vennen fra England boende der.»

Skipet fløytet igjen, og Gerhard løftet hånden til avskjed. «På gjensyn, Jenny. Jeg kommer så snart det lar seg gjøre.»

Hun ble stående og se dem haste mot landgangen og gå om bord. Han stilte seg ved rekka og løftet Caroline opp. Piken vinket og kastet slengkyss. Jenny vinket også.

Hun var en fri kvinne i et fritt forhold. Nå var hun alene igjen. Det var det hun ønsket. Det gjorde bare litt vondt en kort stund – til hun på nytt ble oppslukt av maleriene sine.

*

Aksel stod ved et av vinduene. Været hadde snudd. Himmelen var grå og tung, og det regnet så vidt. En mann kom til syne der nede. Han leide to oppsalte hester, og ventet visst på noen. Det varte ikke lenge før Rebekka kom, reisekledd og elegant. Han så det nå, den ene hesten hadde damesal. Hun klatret opp, tydeligvis hestevant, med en ridepisk i den ene hånden.

Han kjente hjertet slå fortere. Forlot de ham her? Skulle han sulte eller fryse i hjel, nå som de ikke lenger lot til å ha bruk for ham?

Edwin kom til syne. Han var ikke reisekledd. Hva hadde de fore?

Vognen ble kjørt frem. Edwin lempet opp en del bagasje, og vekslet noen ord med kusken. Mannen som hadde kommet med hestene, svingte seg opp på hesteryggen og sporet hesten og begynte å ri, fulgt av Rebekka. Vognen satte seg i bevegelse. Edwin ble stående en stund. Så sparket han til et eller annet. En sten eller en kongle, antagelig.

Aksel snudde ryggen til vinduet. Rebekka dro alene. Hva slags djevelsk plan var de i ferd med å sette ut i livet? Ville de klare å få Emily og guttene hit? Han kjente seg svimmel og svak, og måtte legge seg ned.

Døren ble låst opp, og han fór opp fra divanen. Edwin kom inn, fulgt av en av hjelperne sine. «Vi kommer med mat og ved. Vi får vel holde deg i live til Emily er her. Det kan hende vi trenger deg.»

«Hvor dro fru Lindemann?» Han hadde vært nær ved å si Rebekka, men tok seg i det. Edwin slo hardt ned på det han kalte uhøflighet.

«Det har du ikke noe med, men jeg kan opplyse deg om at hun skal møte lokkefuglen vår. De siste detaljene skal på plass.»

Kvalmen skylte gjennom ham. Bare hesten snublet! Bare hun falt død om! De siste dagene var han blitt mer og mer overbevist om at det var hun som var hjernen bak det hele. Uten henne ville Edwin vært usikker, mer medgjørlig. Kanskje ville han ikke ha våget å gjennomføre en så vanvittig og grusom plan på egen hånd.

Han sank ned på divanen og fulgte mennene med blikket, mens de satte fra seg maten og stablet veden ved peisen. Han forsøkte å se for seg Rebekka, som red fort og uvørent, opptatt av tankene på møtet som lå foran henne. Bakken var sleip. Kanskje ville de ri langs stupbratte klipper …

Han strøk seg over pannen. Aldri hadde han trodd at han skulle komme til å ønske livet av et annet menneske. Hans eneste håp nå var at Emily ville gjennomskue planen og ikke stole på lokkefuglen. Det beste han kunne håpe på, var at hun og barna kom fra dette uten noe mén.