Vella Munn

Der det er hjerterom

VELLA MUNN

Der det er hjerterom

Kapittel 1

Jeg vil være hos ham. Bare ham!

Brent Roys første, siste og nærmest eneste ord gjenlød i hodet på Kristen Childers mens hun kjørte gjennom Roswell i New Mexico. Tolvåringen befant seg ikke i en situasjon hvor han kunne beordre noen til å gjøre som han ønsket. Men det kunne godt hende at det var han som var Brents redning og at det var han som var løsningen på problemet hennes. Det kunne hende, minnet hun seg på. Men først måtte det en god del arbeid til.

Tidligere hadde hun, når sant skulle sies, gått gjennom ild og vann for å greie å plassere barn i fosterhjem. Den eneste forskjellen denne gangen var at Brent Roy var halvt mescalero-apache, og hun var på vei mot en byggeplass på sørsiden av byen fordi det var der hans onkel, som var fullblods apache, jobbet.

Joe Røde Skygge. Navnet hadde en fascinerende klang ved seg. En mann som hadde et slikt navn var antagelig en uslepen diamant – mystisk og velbygd. Hun kunne lett se ham for seg i lendeklede på en krigsmalt hest, mens han myste mot solen og så granskende utover de ville omgivelsene sine.

Etter en dag fylt av farer og modige heltedåder, kom han hjem til en kvinne som forsto og som delte det nære forholdet han hadde til naturen. Sammen vandret de ut i ørkenen og lyttet til naturens lyder mens solen sto opp, mens de snakket lavt og ømt med hverandre. De søkte sammen mens vinden spilte sin evigunge melodi og den nyfødte månen kikket ned på dem. På dette evige og primitive stedet elsket de, med både kropp og hjerte …

Hun snappet etter pusten og kjempet mot heten i kinnene. Hvordan kunne hun la seg oppsluke av erotiske fantasier om en mann hun ikke hadde møtt ennå, en mann hun bare trengte en ting fra? Joe Røde Skygge var en potensiell fosterfar og hun var sosialarbeider – en voksen kvinne som visste så altfor godt at det som foregikk inni hodet på en mann var mye viktigere enn utseendet hans.

Da byggeplassen åpenbarte seg, forduftet tankene om hva hun og Røde Skygge var nødt til å diskutere, og hun overga seg til de altoppslukende inntrykkene. Brent hadde ikke vært helt sikker på hva det var hans onkel bygde, bare at det lå utenfor bygrensen og at det var stort. Stort var det sannelig. Så langt besto byggverket av grunnvoller og rammeverk, og et av metallskjelettene strakte seg tre etasjer opp i den skyfrie New Mexico-himmelen.

Joe Røde Skygge jobbet altså for firmaet, eller foretaket eller hva det nå var, som sto bak dette messesenteret – Roswells siste økonomiske skudd på treet. På byggeplassen vrimlet det av arbeidere som myldret over de eksisterende bygningene. Andre kjørte tungt maskineri med enorme hjul som virvlet opp en tynn sky av støv. Byggeplassen virket noe kaotisk og oppstykket, men et sted midt i all denne aktiviteten måtte det finnes en plan, noen menn som viste nøyaktig hva de holdt på med, og hvorfor.

Hun lukket bildøren bak seg og kjente seg utilpass, så seg rundt og ønsket at hun skulle fremstå som alt annet enn det hun var – en offentlig ansatt midt i en verden av muskler og styrke. Noen av arbeiderne verdiget henne ikke mer enn et blikk, mens andre gransket henne åpenlyst.

De har deg på kornet, du kan like godt bli vant til det.

Det slo henne at hun ville ha best sjanse for å finne herr Røde Skygge om hun gikk til campingvognen som var parkert i nærheten av det gruslagte parkeringsområdet. Ikke bare var dette det eneste permanente byggverket, men det sto også parkert to lastebiler der som bar skilter hvor det sto «Mescalero Apache Bygg».

«Ser’ u etter noen?»

Hun snudde seg og møtte blikket til mannen som hadde snakket. Ansiktet hans, et værbitt landskap av linjer, minnet henne om en uttørket bekk. Han var ikke stort høyere enn henne – hun var 1,70 – men han veide minst hundre kilo, og mesteparten av det var muskler.

«Jeg håper det,» sa hun. «Jeg trenger å snakke med en viss Joe Røde Skygge. Jeg har forstått det slik at han jobber her.»

«Jobber? Du kan vel si det sånn. Hva vil du ham?»

Hun ble litt satt ut og samlet seg bak et øyeblikks stillhet før hun sa noe igjen. «Er han her?»

«Jepp, men han har det travelt som ville helvete. Hvis du vil legge igjen en beskjed, skal jeg be ham om å ringe deg.»

Sannheten var at hun ikke ønsket seg noe annet enn å gjøre seg ferdig med ærendet sitt og komme seg tilbake dit hun hørte hjemme, men det var ikke mulig. Hun fortalte den svettende, middelaldrende mannen at det hun hadde å si ikke ville ta lange stunden, og håpet det ville få ham til å peke henne i riktig retning.

«Undres meg på,» mumlet han. «Han har vært her siden i morges og sannsynligvis kommer seg ikke hjem før midnatt – det vil si, hvis det ikke dukker opp flere forstyrrelser, altså.»

Så hun var en forstyrrelse, tenkte hun fornærmet, men da hun noterte seg den nesten desperate aktiviteten var hun tilbøyelig til å si seg enig. Dessverre var ikke herr Røde Skygge den eneste som hadde en jobb å gjøre. Hun konsentrerte seg om pliktene sine og gjentok forespørselen.

Etter noen grynt, snudde mannen seg og spankulerte av gårde. Hun tok det som en invitasjon til å følge etter ham og delte oppmerksomheten sin mellom ryggen hans og de fete kablene som kveilet seg over bakken. Varmen prikket henne i nakken, men instinktet hennes sa at det ikke var augustværet som hadde skyld i den kriblende følelsen. Hun ble fortsatt evaluert fra alle kanter.

Den motvillige guiden hennes stoppet ved fundamentet av det som skulle bli et tre etasjes byggverk. «Skygge!» skrek han. «Du har selskap.»

«Senere,» skrek noen tilbake fra oven. «Jeg er opptatt.»

«Det prøvde jeg å si til henne også, men hun ville ikke høre.»

«Pokker ta.»

Først klarte hun ikke å se så mye annet enn bygningens solide rammeverk, men til slutt oppdaget hun at noe rørte på seg. Hun fulgte mannens bevegelser idet han steg ned fra de øverste stålbjelkene. Det fantes ikke noen stige, det hun kunne se. På et eller annet vis hadde han heller funnet feste for støvler og fingre i den uferdige strukturen, og bevegelsene hans var smidige og innøvde.

Han hadde bar overkropp, og var mørk, stor og sterk. Han var muskuløs og enda mer levende og viril enn han hadde vært i fantasien hennes.

Han strakte seg mot det hun antok var skillet mellom andre og første etasje, og balanserte uanfektet mens han tok seg bort en femten centimeter bred bjelke mot en loddrett stålsøyle. Så slynget han seg ned fra byggverket mens han fortsatt befant seg en meter over bakken, og spant mot henne. Snakk om maktdemonstrasjon. Alt ved ham utstrålte makt.

«Hva vil du?»

«Er … er du Joe Røde Skygge?» Tåpelig spørsmål.

«Ja, det stemmer. Hva vil du?»

«Jeg … jeg trenger å snakke med deg om nevøen din.»

«Tenker du på Brent? Hva har hun gjort nå?»

«Hun?»

«Min søster, Brents mor. Kommer du fra politiet?»

«Nei,» fortalte hun ham, fullstendig klar over at hun burde introdusere seg som ansatt i barnevernet, og fortelle at hun hadde kommet for å snakke med en slektning om omsorgen til en tolv år gammel gutt som ikke lenger kunne bo sammen med foreldrene sine, eller forelder, som var tilfellet med Brent.

Men denne mannen hadde gnistrende, svarte øyne som så ut som om de hadde levd i tusenvis av år, og hun kjente hvordan hun ble trukket tilbake gjennom de årene sammen med ham. Den nakne overkroppen hans var merket og formet av kroppsarbeid, og gjorde ham ikke bare vakker, men også myndig. Med sine nesten to meter i høyde, i tillegg til de steinharde skuldrene og armene, var han i stand til å omforme nytteløs jord til et menneskeskapt vidunder. Han eksisterte tilsynelatende i nåtiden, men øynene hans hvisket om fordums tider og utfordret henne til å ta den reisen sammen med ham. Bare et ord, en berøring, vinden som sang til og for dem, ville fått henne til å …

«Nei,» maktet hun å si. «Jeg er ikke fra politiet. Jeg er sosialarbeider.»

«Jaha. Spytt ut nå. Hva er det som har skjedd?»

Det var tydelig at Joe Røde Skygge ikke var en mann som forsto hvordan det var å være ubesluttsom. Hun kunne forestille seg at han lett taklet alle utfordringene livet kastet hans vei. Men fortsatt var hun ikke sikker på hvor hun skulle begynne. Når han pustet, begynte bevegelsen dypt inni ham og utvidet seg helt til alt rundt det brede og mørke brystet var involvert. Svetten glinset på den glatte huden, som lå stramt over de sterke musklene. En liten sort og hvit fjær var festet til en smal lærreim rundt halsen hans. Han la sannsynligvis ikke merke til hvordan den gled over huden hans, men hvis det isteden hadde vært hendene hennes som rørte ved ham … hun stanset de lunefulle tankene sine og konsentrerte seg om å svare ham.

«Din, eh, din søster er blitt arrestert,» sa hun, sjokkert over hvor nervøs hun hørtes ut og den ville fantasien som hadde forårsaket det. Hun svelget og forsøkte igjen. «Og dommeren har avslått kausjon.»

«Pokker. Hva gjorde hun?» Han bannet lavt.

«Hun forsøkte tilsynelatende å rane en storkiosk. En av de ansatte utløste alarmen og politiet klarte å ta henne fordi bilen hennes hadde brutt sammen. Og ja, det er sant, hun hadde en kniv på seg. Det kommer antagelig til å bli nevnt i saken mot henne.»

«Hvor var Brent da dette skjedde?»

«Sammen med henne. Jeg går ut fra at han også forsøkte å flykte, men det eneste jeg har fått vite, er annenrangs informasjon fra betjenten som tok med seg Brent til krisesenteret.»

«Har du sett ham? Hvordan har han det?»

«Han er ganske stille,» sa hun, rørt av bekymringen hun hørte i stemmen hans. «Jeg … han er antagelig i sjokk. Det å se sin egen mor bli arrestert er en traumatisk opplevelse for en liten gutt.»

«Det er ikke første gangen det skjer, frue. Hun ville aldri ha … Var hun full?»

«Det ser slik ut,» sa hun, delvis fordi hun hadde sett Hannah Roy, og delvis fordi brorens øyne fortalte henne at hun ikke burde våge å fortelle ham noe annet enn sannheten.

«Så min søster befinner seg i fengsel og Brent er på krisesenteret. Hva heter du?»

Hun fortalte ham det og han kom med et nesten umerkelig nikk. «Hun skadet i hvert fall ikke noen,» skyndte hun seg å si. «Men du har rett. Dette er ikke første gangen hun har hatt problemer med politiet. Det er vel derfor dommeren har avslått kausjonsbegjæringen, tenker jeg.»

«De kommer sannsynligvis til å kvitte seg med nøkkelen til cellen,» mumlet han. «Alt det dumme hun har gjort, har omsider begynt å straffe seg.»

«Grunnen til at jeg er her er fordi Brent ikke kan bli der hvor han er, og fordi han er indianer, er stammerådet involvert. De ba oss om å gjøre det innledende arbeidet, men de vil gjerne ta den endelige beslutningen.» Hun lot hånden gli gjennom håret og trakk det bort fra nakken i et forsøk på å kjøle seg ned. «Stammerådet til mescalero-indianerne ønsker å få ham plassert hos en av hans folk.»

Noe endret seg inni mannen. Hun kunne nesten strekke seg frem og berøre den beskyttende gardinen han hadde trukket rundt seg. «Nei,» var alt han sa.

«Nei?»

«Jeg kan ikke ta meg av ham.»

Jeg vil være hos ham. Bare ham. Brents ord, uttalt med trass og desperasjon, gjenlød i hodet hennes og gjorde henne sint. «Hvorfor ikke?»

«Det betyr ingenting.»

Betyr ingenting! «Han vil ha deg. Deg.»

Smerte. Hvis hun levde helt til hun ble hundre år, kom hun aldri til å forandre mening om den følelsen som akkurat slo innover ham. Med det grove rammeverket til det enorme byggverket bak seg og lyden av monstermaskinene vibrerende rundt dem, så han ut å være i stand til å takle absolutt alle vansker som kunne dukke opp i livet, unntatt å høre om en tolv år gammel gutt som trengte ham.

«Det er vel det jobben din går ut på, ikke sant?» sa han utfordrende. «Å finne nye bosteder for unger hvis mødrene deres har kastet bort livene sine.»

«Det er en del av det. Men herr Skygge, jeg …»

«Joe. Du kan kalle meg Joe.»

Joe, Det lød sterkt og konsist, ærlig. «Greit. Han ønsker ikke å dra til reservatet, noe som er det stammerådet vil at han skal gjøre hvis det ikke er noe annet i Roswell de er fornøyde med. Han sier at han aldri har bodd på reservatet. Han kommer ikke til å føle seg hjemme der. Han trenger noen som bryr seg, velkjente omgivelser.»

Nå minnet mannen henne om et dyr som forsøkte å komme seg ut av et bur. Selv om kroppen hans forble urørlig, strammet han kjeven, og de utrolig uttrykksfulle øynene ble enda mørkere og dypere. Energien, som kom fra et sted utenfor hennes fatteevne, strømmet ut fra ham og fikk ham på en eller annen måte til å virke større og mer komplisert.

«Hva er det?» spurte hun. «Brent fortalte meg at han ikke har sett faren sin på flere år. Han sa også at moren deres er død og selv om faren deres bor på reservatet, er han ikke i så god form. Jeg fikk inntrykk av at det bare er deg og din søster, men kanskje finnes det en annen slektning?»

«Nei. Det er ingen.»

Joe. Joe, du er alt han har. «Er det noe med Brent som du ikke forteller meg?» presset hun på. «Kanskje … kanskje du har små barn du ikke vil ha ham rundt?»

«Nei.» Ordet ble sagt langsomt, stemmen hans var mer et snerr enn hvisking. «Det er ikke derfor.»

«Så hva er …»

«Det er ikke bra for ham å være i nærheten av meg, frue.»

«Ikke bra for ham?»

Han nikket enda en gang.

«Jeg skjønner ikke …»

Hvorfor gjorde hun dette? Hvis Joe ikke ville ha noe med nevøen sin å gjøre, burde hun begynne den vanskelige oppgaven med å finne et omsorgsfullt hjem hvor Brent kunne bo i stedet. Men hun greide ikke å overse det som foregikk inni denne harde mannen med ørnefjæren som langsomt hevet og senket seg på det nakne brystet hans. Hun klarte ikke å rive seg løs fra den tause og mørke kampen som ble utkjempet inni ham.

«Nei,» sa hun med en ro som gjorde skam på alt hun følte. «Jeg forstår det ikke.»

Han blunket. Hun skulle gjerne ha konsentrert seg om det, hadde det ikke vært for at vinden lekte med det lange, ibenholtfargede håret hans og han knyttet hendene slik at underarmene hans forvandlet seg til stein. En del av henne sank sammen ved synet av hvor mektig kroppen hans var, men hun var fortsatt fascinert.

«Jeg kan ikke hjelpe deg med det, frue.» Han snakket sakte, som en mann som knapt klarte å holde inne alt det som ville ut. «Mine grunner er nettopp det, mine. Brent har det bedre uten meg.»

«Hvorfor det?»

«Du ville ikke ha spurt meg om det hvis du visste … hør her, dette prosjektet er mitt ansvar. Bare mitt.» Han nikket mot omgivelsene. «Det er mitt liv som står på spill her, og det er min signatur på lånepapirene. Jeg har ikke tid til å se etter Brent. Jeg har søren meg knapt tid til å sove.»

«Ansvaret ditt?» gjentok hun.

«Dette er mitt byggefirma, og prosjektet her er det største jeg noensinne har tatt på meg. Over tretti menn og kvinner jobber for meg, og akkurat nå har jeg ikke anledning til å tenke på noe annet.»

Hvis hun hadde visst det, ville hun ikke ha presset ham og hun ville kanskje ikke ha kommet ut hit i utgangspunktet. Men det var ikke det han hadde sagt for et øyeblikk siden. Det er ikke bra for ham å være i nærheten av meg, var ordene han hadde brukt.

«Kan du ikke i det minste si det til Brent selv?» Hun hadde ikke noe med å egge ham, men de mørke øynene inneholdt en utfordring hun følte seg tvunget til å ta.

«Si hva da?»

«Fortell ham at jobbforpliktelsene dine gjør det helt umulig for deg å få nok tid til ham.» Jøss, så profesjonell hun hørtes ut, så byråkratisk.

«Hør her, frue.» Han lente seg mot henne. «Jeg vet ikke hva annet jeg må si før du forstår dette. Det kommer ikke til å fungere. Skjønner du det? Det kommer ikke til å fungere.»

Fordi du ikke ønsker at det skal fungere. Fordi du har murt deg inne. «Greit.» Hun hørtes nøyaktig så sint ut som hun var, og fornærmet. «Du skal få det på din måte.»

«Det er den eneste måten det kan være på.»

Uten å si mer, selv ikke om han kom til å ta kontakt med sin nevø, spant Joe rundt på de velbrukte støvlene sine og spankulerte av gårde. Han satte kursen mot en diger gravemaskin og føttene, ryggen og skuldrene hans beveget seg i et så elegant samarbeid at bevegelsene hans til slutt ble så smidige og flytende at det tok pusten fra henne.

Forfedrene hans hadde vært krigere. De hadde kjempet mot invasjonen av landet sitt og vunnet seg et rykte som fryktløse slåsskjemper. Dagens apacher hadde mye av deres arv i seg, mange av dem levde på det fjelldekkede reservatet til mescalero-apachene, som lå 160 kilometer mot vest. Mescalero-indianerne drev sitt eget skisenter i tillegg til en ranch og en tømmerforretning. Joe hadde all grunn til å være stolt over det han hadde oppnådd her, men hvis det ansvaret var så altoppslukende at det ikke ga rom for nevøens behov …

Hun ristet vekk tankene og så seg rundt, men før hun klarte å ta et eneste skritt, ble oppmerksomheten hennes trukket mot Joe, som snakket til den som kjørte gravemaskinen. Han hadde lagt hodet bakover og løftet et ben slik at han kunne hvile støvelen på maskinen. Fra der hun sto, kunne hun ikke se ansiktet hans og slapp å stirre inn i de utrolige øynene.

Men fortsatt greide hun ikke å la være å se på den brede ryggen hans, de svulmende musklene og den glinsende huden. Kunne kroppen hans allerede merke virkningen av den lange dagen, eller var styrkereserver hans så store at han kunne fortsette å jobbe i det uendelige?

Kanskje ville han aldri gå tom for energi, men alltid være rede for ørkenvandringer i måneskinnet sammen med kvinnen han elsket, akkurat som krigeren i dagdrømmen hennes.

Kapittel 2

Nattemørket hadde senket seg over Roswell da Joe Røde Skygge endelig kunne låse seg inn i huset sitt. Han lukket døren bak seg og lente seg mot den før han beordret føttene å frakte ham til hjemmekontoret. Det var først da han skrudde på lysbryteren at det ble en slutt på mørket. Et kort overblikk fortalte ham at det var kommet inn to fakser, og telefonsvareren blinket. Han overså begge deler og åpnet vinduet i stedet. Viften over skrivebordet hans sendte en kjølig bris mot huden hans.

Han tok av seg klærne, bortsett fra underbuksene, og begynte å gå mot badet, men stanset like ved fotografiet som hang på veggen bak skrivebordet. Han trakk pusten dypt og gransket ansiktet til den mørkøyde piken, gjenkjente sine egne trekk i de høye kinnbeina og den firskårne kjeven. Han ble nødt til å legge klærne i vaskemaskinen, men kroppen hans var helt utslitt. Det var lettere å stå her med den deilige luften mot kroppen.

Mens han resolutt tok øynene vekk fra bildet av sin datter April, snudde han seg mot kurven av pil og djevelklo som sto på bokhyllen hans. Han løftet den opp og beundret kunsten og kvaliteten i det tidløse håndverket. Kurven var hovedsalig brun, mørke fiber av djevelklo hadde blitt brukt i dekorasjoner som viste hester og rådyr. Han hadde fått den da moren hans døde, en gave fra en eldre kvinne med krokete hender og allvitende øyne.

«Ta den med deg hvor enn du drar.» hadde Alice Hurtige Løper sagt til ham. «Så lenge du eier en del av det som det vil si å være apache, kan du komme i kontakt med arven din.»

Det var derfor han aldri kom til å selge kurven, til tross for at han hadde blitt tilbudt tusen dollar for den. Den var beviset på hvem og hva han var, på samme måte som palmeliljetreet, det syngende treet, eller apache-felen på soverommet hans var det, og hans lidenskap for indianerrodeoer – ting som hjalp ham å forbli normal.

Han tenkte for mye, når ikke noe annet enn å dusje og spise burde hatt betydning, men Brent ønsket å bo sammen med ham. Nevøen hans hadde ikke kommet med forespørselen egenhendig fordi han var begravd et eller annet sted inni sosialsystemet. Isteden hadde den unge kvinnen kommet.

Han var utslitt i hodet og klarte ikke å huske sosialarbeiderens navn, men stemmen hennes hadde vært lav og litt hes, som en bris som rørte ved præriegresset. De hasselnøttbrune øynene hennes var flekket med grønt som danset når sollyset rørte ved dem. Han trodde ikke hun hadde gjort seg særlig umak med sminken, som han foretrakk fremfor et modellperfekt utseende. Det mørkebrune håret hennes var kort, antagelig av praktiske årsaker, men hvis det hadde fått lov til å falle rundt ansiktet hennes ville det trolig myknet bildet hun viste omverdenen. Han undret på om effekten var tilsiktet.

Hun var kanskje rundt 1,70, og fordi hun var tynn hadde han vært i stand til å tyde en hel del om beinbygningen hennes, og han var imponert over det han hadde sett. Hun var sterk og sunn på samme måte som en tynn unghoppe, trygg på seg selv i stille visshet om at hun hadde en kropp som fungerte. Selv om hun hadde vært klar over hvordan han saumfor henne, tvilte han på at hun ville ha gjettet seg til hvorfor de smidige og muskuløse armene hennes gjorde mer inntrykk på ham enn de fyldige brystene hennes. Forklaringen var enkel: han levde i en fysisk verden; seier eller tap i den verdenen var avhengig av hva kroppen ens maktet å oppnå.

Han antok at hun stort sett satt bak et skrivebord, noe som betydde at hjernen var hennes viktigste verktøy. Men likevel førte hun seg med en medfødt ynde som ville komme til nytte for henne hvis hun noen gang tok skrittet over i hans verden, hvis han noensinne tillot henne å få et glimt av hva den verdenen betydde for ham.

Men det betydde ikke noe. Han hadde ingen grunn til å treffe henne igjen, denne alvorlige kvinnen med det gjennomborende og på samme tid intime blikket. Han hadde verken noe behov eller ønske om å få revet ned muren han hadde bygget opp rundt seg.

Dusjen hjalp til med å kvikke ham opp, det samme gjorde middagen. Han leste faksene og vurderte om han skulle returnere alle telefonoppringningene, men overbeviste til slutt seg selv om at det var for sent. Søsteren hans var i fengsel – igjen – og det å anerkjenne den tanken, brakte ham tilbake til Brents sosialarbeider, og denne gangen kom navnet hennes lett til ham. Kristen Childers.

Hun burde ikke ha presset ham. Burde hun ikke ha sjekket bakgrunnen hans før hun spurte ham om han kunne ta på seg ansvaret for hans nevø? Hadde hun gjort det, ville hun aldri ha oppsøkt ham og da ville han ha trengt å kjempe med …

Nei, det var ikke snakk om noen kamp, det var ikke det! Han hadde fortalt henne sannheten da han sa det ikke var bra for Brent å bo sammen med ham. Hvorfor kunne hun ikke bare akseptere det og la ham være i fred? Men da han vendte seg mot datamaskinen innså han at det var ikke bare den unge sosialarbeideren som hadde fulgt etter ham hjem denne kvelden. Det var også kjærligheten han følte overfor Brent. Samvittigheten hans … eller noe slikt.

Skjermen lyste opp. Han trakk frem mappen med intervjuer han hadde gjennomført på reservatet sist vinter, og forsøkte å få hjernen til å konsentrere seg om oppgaven som ofte tok nattesøvnen fra ham, men som samtidig etterlot ham med en dyp følelse av å ha oppnådd noe. Men denne kvelden klarte han ikke å konsentrere seg.

Han lurte isteden på hva Kristen Childers’ reaksjon ville vært hvis hun hadde kunnet se det han arbeidet med nå. Ville hun forstått hvorfor han følte seg tvunget til å skrive ned de gamle legendene og fortellingene før de aller eldste døde og med dem deres visdom og båndene til historien?

Hva ville reaksjonen hennes vært hvis han fortalte henne om livet sitt slik det hadde vært frem til dette stadiet av livet? Merkelig nok ønsket han å fortelle henne det, slik at hun kunne forstå hvorfor arven hans betydde så mye for ham. Men hvis han gjorde det, måtte han avsløre feilgrepene han hadde gjort, den sjelsettende angeren, og det kunne han ikke gjøre. Han hadde ingen planer om å tillate henne å komme noe nærmere enn det hun allerede hadde kommet.

Han hadde isteden arbeidet seg gjennom søvnløsheten med å sette sammen boken som representerte hans folks arv. Han hadde ikke tenkt å la minnene av en grasiøs, mørkhåret ung kvinne distrahere ham.

Din løgner, tenkte han for seg selv.

«Har du hatt hellet med deg?»

«Nei, jeg har dessverre ikke det.»

«La du alt frem for ham?» Kristens sjef spurte mens han lot kroppen sin synke ned i den ledige stolen på det trange kontoret hennes. «Vet han egentlig hvor få alternativer nevøen har?»

Til tross for at hun avskydde tonen i Bob Cogswells stemme, minnet hun seg på at han snakket til alle på den måten. «Han vet det. Han leder byggingen av det nye messesenteret og sier at han ikke har tid til gutten.»

«Jaha, kanskje det stemmer. Hvordan har han det hjemme? Er det mulig at hans kone kan ta på seg ansvaret?»

En kone? «Bob, jeg kommer ikke til å tvinge et barn på noen som ikke vil ha ham.»

«Så du har altså tenkt til å gi opp?»

«Selvfølgelig har jeg ikke det, men jeg har ikke særlig valg. Det var derfor jeg håpet at Joe … Joe.» Der var det navnet igjen. Var det ikke ille nok at både det og mannen selv hadde dukket opp i drømmene hennes og sendt tankene hennes tilbake til ørkenen hvor fantasien ventet?

«Jeg skal ta kontakt med ham igjen i dag,» sa hun straks hun hadde fått de uønskede følelsene under kontroll igjen. «Nå har han hatt tid til å sove på det. Kanskje han har ombestemt seg.»

«Nei, det tviler jeg på,» gryntet Bob mens han reiste seg. «Merk deg mine ord, den gutten kommer til å ende ille opp hvis ikke denne situasjonen ordner seg i en fei.»

Kristen ventet til Bob hadde gått før hun presset hånden mot pannen. Det som virkelig plaget henne, var at Bob hadde rett. Uten en både kjærlighet og disiplin og veiledning, kunne Brent ende opp på et ungdomshjem eller enda verre. På en aller annen måte måtte hun forsøke å få Joe til å forstå det.

Hun var i ferd med å se gjennom saksmappen etter telefonnummeret til byggeplassen, da det spraket i telefonen hennes, og hun ble fortalt at hun hadde en oppringning fra en Joe Røde Skygge. Hun så seg selv trykke på den rette knappen og hørte seg selv si hallo, mens hun følte at tiden på et eller annet vis gikk langsommere.

«Fru Childers?» Stemmen hans smøg seg tykt og lavt rundt henne. «Vi trenger å snakke sammen.»

«Ja, naturligvis.» Kinnene hennes virket varme og overraskende nok var det vanskelig å finne på noe å si.

«Men ikke på dagtid, det har jeg ikke tid til.»

«Det ville vært vanskelig for meg også,» sa hun. Sannheten var at hun ikke hadde lyst til å møte ham før hun hadde fått tid til å forberede seg, selv om hun ikke visste hva hun forberedte seg til.

«Hva med klokken seks?» spurte han. «Jeg tror jeg skal klare å rive meg løs til da.»

«Klokken seks?»

«Ja, du jobber vel ikke etter klokken fem?»

«Det er ikke det.» Hun burde ha vennet seg til stemmen hans nå, men den fortsatte å vibrere gjennom henne. «Det er min datter. Jeg vil ikke at hun skal måtte bli igjen i barnehagen.»

«Datter?» Han trakk pusten dypt. «Ok, du får ta henne med deg da.»

«Ja vel, det er greit,» sa hun til slutt og ga ham navnet på en restaurant som lå på halvveien mellom der de begge arbeidet. Hvis han var klar over at hun hadde valgt et temmelig offentlig sted, fikk det heller være.

«Kan du si litt om hva det er du ønsker å snakke med meg om?» spurte hun.

«Nei, ikke nå.»

Joe Røde Skygge dominerte omgivelsene sine og fikk Kristen til å undre seg på om han gjorde det med vilje, eller om han var totalt uvitende når det gjaldt virkningen han hadde på folk. Selv om fem år gamle Susanna fortsatte å skravle om hva hun ville ha til middag, noterte Kristen seg avbrutte samtaler og smektende, kvinnelige blikk mens Joe kom mot henne. Hun kunne ikke si at han fløt over gulvet, akkurat, til det var det altfor mye substans og muskler i ham. Han minnet henne i stedet om en forfinet atlet, hvor alle de forskjellige delene løp sammen i et smidig samspill. Hadde han vært et dyr, ville han utvilsomt vært en panter.

Da han til slutt sto foran henne, innså hun at han ventet på tillatelse til å sette seg. Sannheten var at hun helst ville sprette opp og løpe fra utfordringen og faren og spenningen han fikk henne til å føle. Men hun var fortsatt en sivilisert kvinne som var bekymret for omsorgen til en av sine klienter, og det var det som gjorde det mulig for henne å nikke høflig mot stolen overfor seg. Da Joe satte seg, presset Susanna seg mot henne.

«Dette er datteren min,» fortalte hun Joe. «Hun er litt sjenert.» Hun kom ikke med et eneste ymt om hvilke problemer Susanna hadde, det hadde han ikke noe med.

Joe ga Susanna et smil og et nikk. Hun innbilte seg at Joe forsto at Susanna trengte tid til å gjøre seg kjent med ham, men mest sannsynlig brydde han seg lite om at nevøens sosialarbeider hadde et barn. For å hindre stillheten i å ta over, sa hun at dagen hadde vært glovarm, men at vinden hadde hjulpet.

Han nikket, før han forklarte at når vindkastene traff byggverkene med 48 kilometer i timen, beordret han arbeiderne sine til å jobbe på bakken. Hun innrømmet at hun aldri hadde tenkt på det. Han fortalte henne resignert at i hans yrke kunne man aldri overse været. Hvis hun ikke hadde vært så forsiktig, ville hun kanskje gjort den feilen å fortelle ham at hun ikke kunne forestille seg at han glemte omgivelsene sine et øyeblikk.

Da servitrisen kom, bestilte Kristen for seg selv og Susanna. Joe ba om en tallerken med nachos som skulle serveres mens de ventet på måltidet.

«Jeg hadde ikke tid til å spise lunsj,» sa han som forklaring, og drakk opp glasset med vann i tre raske slurker. «Eller å drikke nok vann,» la han til. «Har dere ventet lenge?»

«Vi kom nettopp.» I det kunstige lyset, minnet øynene hans om polert obsidian. Håret hans glinset og fikk henne til å undre seg over om han hadde dusjet før han møtte henne. «Som vanlig kunne jeg ikke komme fra så fort som jeg ønsket,» sa hun til slutt.

Han gryntet og etter å ha holdt blikket hennes så lenge at hun begynte å føle seg fanget, kastet han et blikk mot Susanna. Servitrisen hadde gitt Susanna fargestifter og et ark fra en tegnebok, og hun var travelt opptatt med å sortere fargestiftene. Enten var hun fascinert over å få tegne – det var yndlingsaktiviteten hennes – eller så brukte hun det som en unnskyldning for å overse Joe. Kristen gjettet at det var litt av begge deler.

Mens Kristen dro nytte av Joes interesse for det datteren hennes drev med, gransket hun ham flyktig. Olabuksen hans var identiske med den han hadde hatt på seg dagen i forveien, med unntak av at denne hadde en liten rift på den høyre hoften. Den hvite bomullsskjorten hans var ren, til tross for at den var ustrøket. Et øyeblikk fantaserte hun om at han hadde dresset seg opp bare for henne, men hun ville ikke at en mann skulle være så interessert i henne. Særlig ikke denne mannen, som hadde et snev av noe primitivt og sterkt levende festet ved seg. Da hun tok seg sammen, la hun merke til at Joe fortsatt betraktet Susanna.

«Hun kommer til å være opptatt frem til middagen kommer på bordet, og lenge etter det også om jeg ikke får henne til å legge vekk tegningen,» sa hun i et forsøk på å sparke samtalen i gang igjen. «Hun elsker kunst.»

«Det er bra. Alle trenger noe å føle lidenskap for.»

Ja, det er så sant som det er sagt. «Og … og din besettelse er bygninger?»

Til hennes store overraskelse ristet han på hodet, men sa ikke mer – akkurat da kom servitrisen tilbake og serverte nachosene han hadde bestilt. Joe stappet en maisbit overtrukket av ost inn i munnen og sukket. «Mmmm, deilig. Jeg er så sulten at jeg kunne spist spikre til middag.»

Ved lyden av dette løftet Susanna på hodet og betraktet Joe med en skeptisk, men på samme tid fascinert mine. «Jeg bare tuller,» fortalte han henne. «Spiker ville sikkert ødelagt tennene mine, tror du ikke?»

Susanna nikket og med rødmende kinn vendte hun tilbake til fargeleggingen.

«Vel,» sa Kristen da stillheten la seg mellom dem. «Vi burde vel diskutere …»

Joe dyttet tallerkenen sin til side og hvilte albuene på bordet. I en milliondel av et sekund greide hun bare å tenke på generasjonene av mørkøyde, svarthårede apacher som hadde levd før ham. Selv om han hadde hatt på seg dress og slips, ville han likevel vært en naturens mann. Hun hadde aldri tenkt på hvorfor visse mennesker ikke var skapt for å leve omgitt av vegger, men det var tydelig at dette stemte når det kom til Joe Røde Skygge.

«Hva er det som har skjedd med Brent?» spurte han og spørsmålet brakte henne tilbake til virkeligheten. «Du nevnte at han snart må flytte ut av hjemmet.»

«Vi kan antagelig argumentere for at han skal få bli et par dager til,» forklarte hun, da sosialarbeideren i henne glimtet til. «Men det vil nok ikke ha noe å si.»

«Hvorfor ikke?»

Den melodiøse lyden av en fløyte begynte å sive gjennom lokalet og den rytmiske takten av en tromme rørte ved sansene hennes. Hun ønsket å bevege seg til lyden, konsentrere seg om rytmen. Mest av alt ønsket hun å ikke være så bevisst på Joe Røde Skygge mer, eller kanskje sannheten heller var at hun ønsket at mannen og musikken skulle smelte sammen.

Hun tok seg sammen og fortalte ham at det var mangel på fosterhjem og selv om det ikke hadde vært det, ville ikke stammerådet at Brent skulle fjernes fra sin herkomst.

Joe tok nok en bit uten å ta øynene bort fra henne.

«Jeg er lei for å fortelle deg noe du antagelig ikke ønsker å høre,» avsluttet hun. «Men det er altså dette jeg må forholde meg til.»

«Regler.»

«Ja, nettopp, regler,» nikket hun og smilte da hun innså at de var på samme bølgelengde når det gjaldt akkurat dette.

«Det er ikke mulig å omgå dem, er det vel?»

«Nei, det er ikke det.» Han hørtes resignert ut. Så kom det: «Jeg skal ta meg av ham.»

«Har du … har du ombestemt deg?»

Om han hadde, sa Joe til seg selv. Han kunne ha fortalt henne sannheten, i det minste så mye som han selv forsto, men ordene kunne risikere å avsløre for mye om hvem og hva han var.

«Ja, jeg har det,» sa han. «Trenger du å vite mer enn det?»

Blikket hennes sa simpelthen at det var langt igjen. Han forsøkte å konsentrere seg om hvordan han skulle tyde henne, men det var ikke lett. Øynene hennes fortsatte å endre farge, et øyeblikk var de grønne, det neste en mørk hasselnøttfarge. Datteren hennes hadde sett på ham med de samme øynene. De bar i seg den samme forsiktigheten, men der hvor morens øyne var spekket av visdom, skinte datterens av uskyld.

Han gjenkjente den kvaliteten. Øynene til hans datter var også slik.

«I går,» begynte Kristen og trakk ham tilbake til årsaken for møtet deres, «trodde jeg at det ikke fantes plass til Brent i livet ditt. Hva er det som er årsaken denne forandringen?»

Restauranten var for overfylt og bråkete. Basslyden i musikken fascinerte ham, men han klarte ikke å konsentrere seg om det. Kristen Childers satt for nære. Hun luktet svakt av en eller annen blomst og fingrene hennes hvilte lett mot kanten av bordet. «Jeg har hatt litt tid til å tenke gjennom ting.»

«Har du? Vil det si at din hustru hadde noe å si for avgjørelsen din? Hadde hun …?»

«Jeg er ikke gift.»

Hun studerte ham uten å blunke, men han kunne ikke forestille seg hva hun tenkte.

«Min søster oppdro Brent på egen hånd. Det er ingen grunn til at ikke jeg kan gjøre det samme.»

Han ventet på at hun skulle poengtere at Hannah hadde gjort en dårlig jobb med akkurat det, men hun sa ikke noe. «Jeg vet det,» sa hun og kikket bort på datteren sin.

«Så hva synes du?»

Hun bet seg i underleppen, noe nervene hans ikke akkurat trengte. «Det er ingen mening, herr Sky …Joe. Men du sa at du ikke hadde små barn rundt deg da jeg spurte om det var derfor du var så tvilende til å ta Brent. Kanskje du ikke har så mye erfaring med dem?»

Ikke så mye som jeg skulle ønske jeg hadde. «Han og søsteren min har av og til bodd hos meg,» sa han. «Jeg vet hva han liker å spise, hvilke farger han liker når det gjelder klær, at han er god i matte men har dårlige skrivekunnskaper. Han elsker countrymusikk og han ønsker seg en pickup når han blir gammel nok til å kjøre bil. Hva mer trenger du å vite om ham?»

Han kunne se av måten hun lente seg tilbake på at hun hadde tatt spørsmålet hans som en utfordring, men kunne ikke bestemme seg for hvorvidt han ønsket å endre inntrykket hennes eller ikke. For første gang siden de hadde begynt å snakke sammen, følte han at han satt med overtaket.

Eller kanskje sannheten var at det skjedde ting han ikke hadde noen kontroll over, men det hadde ikke noe å si, for Brents ve og vel kom først. Denne kvinnen hadde på en eller annen måte funnet en plass i livet hans når han verken trengte eller kunne takle flere komplikasjoner.

Kapittel 3

«Jeg sitter med følelsen av at du ikke ønsker å snakke om hvorfor du har ombestemt deg,» sa Kristen etter at måltidet deres hadde blitt servert. «Men jeg trenger uansett å vite mer.»

Han hadde visst at dette ville komme, men fortsatt trengte han tid til å venne seg til de direkte ordene, uttalt på den typiske, feminine måten hennes. Alt mellom dem ville blitt lettere hvis ikke seksuell tiltrekning hadde blitt en del av det hele, i hvert fall ville det vært lettere for ham. Han hadde ingen mulighet til å finne ut hvordan hun reagerte på ham.

«Jeg kan ikke forklare grunnene til den avgjørelsen i detalj,» sa han. «Dette er det som er til Brents beste. Er han klar over at du hadde tenkt til å snakke med meg?»

«Ja.» Hun låste ham fast med et blikk som hadde evnen til å trenge gjennom en hvilken som helst mur han forsøkte å sette opp. «Og han fortalte meg nok en gang at du er den eneste han ønsker å bo hos.»

«Jeg forstår.»

«Joe, min jobb er å gjøre livet best mulig for de barna jeg må ta meg av.»

«Og det er vel enda viktigere når det gjelder meg og min nevø.» Stemmen hans var bisk. Han fortsatte, uten å bry seg om hva hun måtte mene om at han var så rett frem. «Jeg har bekymret meg for Brent i lang tid, men søsteren min elsker sønnen sin – i hvert fall så mye som hun klarer. Jeg hadde ikke lyst til å ødelegge forholdet mellom dem.»

«Og nå føler du at det er ditt ansvar å …»

«Ikke mitt ansvar. Jeg ønsker å ta meg av ham.»

Utbruddet hans fikk Susanna til å se opp med frykt i øynene.

«Jeg tror at jeg har noe å tilby min nevø,» fortsatte han med mykere tonefall. «Jeg vil gjerne få en sjanse til å vise det.» Dessuten elsker jeg ham. Du har jo barn; du burde forstå det.

«Det er ikke jeg som har siste ord i denne saken. Jeg håper du forstår det.»

Hun hadde kommet tett innpå ham med ordene sine, fått ham til å glemme den offentlige rollen hun hadde oppi alt dette, men det hun akkurat hadde sagt brakte ting tilbake til virkeligheten. Han våget ikke å glemme makten hun hadde over ham.

«Hvorfor sier du det ikke bare rett ut?» Han gjorde ikke noe forsøk på å skjule utfordringen i stemmen sin.

Kristen gjorde det, men fordi hun allerede hadde fortalt ham om rollen stammerådet hadde når det gjaldt å godkjenne stedet Brent skulle bo, lærte han ikke noe nytt og klarte ikke å ta brodden av avskyen han følte ved å bli tvunget til å forholde seg til det enorme barnevernsystemet. Han konsentrerte seg isteden om uttrykket hennes og måten stemmen hennes lød både myk og sterk på. Hun gjorde sitt beste for å holde følelsene sine for seg selv; han så det i måten hun holdt hodet og hendene stille på; de vakre øynene som ikke ville tillate ham å gløtte under overflaten. Han undret seg over hvor mye som kunne dras ut av henne om man var rett mann på rett sted til rett tid. Om han ville klart det.

«Hva skjer nå?» spurte han. «Må Brent bli der han er helt til jeg eventuelt blir godkjent?»

«Nei da.» Hun kikket på datteren, før hun nok en gang så bestemt på ham. «Når vi har plassert ham hos deg på det vi anser som et permanent grunnlag, vil jeg gjennomføre en husstudie. Når stammerådet har fått informasjonen fra den, er det mulig de vil komme med andre momenter jeg må se nærmere på.»

Han likte ikke at hennes «observasjoner» skulle bli tillagt så mye vekt, like lite som han likte tanken på at hun skulle invadere hjemmet hans. «Når kan jeg få ham?» spurte han, overrasket over alle de motstridende følelsene hun vekket i ham.

«Kanskje allerede i morgen. Det avhenger av hvor lang tid papirarbeidet tar.»

«Så bra.» Han rettet seg opp, musklene hans var stramme og klare som alltid. «Jeg skal være klar.»

«Jeg håper det.»

«Hva mener du?»

«Bare det at det er så mange aspekter som må tas med i betraktningen, ting som kan gå galt.»

«Du får det til å høres ut som vi står på motsatt side av det samme gjerdet.»

«Jeg, … sosialarbeidere er opplært til ikke å dømme folk etter utseendet, Joe.»

Han hadde lyst til å finne ut om hun var lei seg fordi hun ikke kunne stole på sine medmennesker, om den erfaringen kun hadde kommet gjennom jobben eller om noe av den hadde kommet gjennom hennes egne livserfaringer. Men mest av alt trengte han å spørre seg selv om hvorfor han brydde seg om det.

«Sånn er livet,» sa han med en liten, gledesløs latter.

«Ja, sånn er livet.» Nok en gang kikket hun på datteren og trekkene hennes ble med en gang mykere. Luften summet og gnistret av kjærligheten Kristen Childers følte for barnet sitt. Fordi han skulle ønske det var han som så på sin egen datter denne kvelden, satte han opp det gamle, bulkete forsvaret slik at han skulle klare å bevare fatningen. April var lykkelig med sin mor. Marci var en god og kjærlig forelder.

«Hør her.» Stemmen hans var forretningspreget, nesten brysk. «Jeg vil gjerne at du skal være ærlig med meg om alt. Hvis du har noen forbehold, spørsmål eller bekymringer, vil jeg gjerne at du skal komme til meg med dem. Ikke gå bak ryggen på meg.»

«Jeg håper at jeg ikke blir nødt til det.»

Han ønsket ikke at det skulle bli slik. Pokker ta, her spiste han middag sammen med en intelligent og tiltrekkende kvinne og i kveld skulle de ha blitt kjent med hverandre og nytt den famlende dansen mellom en mann og en kvinne som utforsket muligheten til å starte et forhold. Isteden lukket han seg inne, beskyttet seg mot resten av verden.

«Og jeg har verken tid til eller ønske om å spille spill,» la han til. «Hvis en ansatt stjeler fra meg, mister han jobben sin, enkelt og greit. Det er kanskje ikke alle som setter pris på en slik fremgangsmåte, men jeg går alltid rett til den det gjelder. Skjønner du hva jeg vil frem til?»

«Ja da, det gjør jeg.»

«Bra.»

Hun sukket og et øyeblikk virket hun litt satt ut. «Hvis jeg føler at jeg må konfrontere …»

«Konfrontere? Er du nødt for å fremstille det så negativt?»

Selv om hun ikke sa noe, sverget han på at han kunne høre henne tenke så det knaket. Alt inne i denne restauranten virket kunstig. Han likte ikke plastikkplanter og tegneseriefigurer på veggene. Han ønsket seg tilbake til freden og roen og naturen i reservatet der faren hans bodde, han ville at Kristen Childers skulle utforske stedet sammen med ham.

«Dette er første gang jeg er borti barnevernet,» innrømmet han. «Jeg vet ikke hva jeg kan vente meg.»

«Alle situasjoner er forskjellige,» sa hun med et kjapt nikk. «Jeg skulle gjerne ha sagt at alle som regel blir fornøyde til slutt, men samme hva du ønsker deg er jeg nødt å prioritere barna jeg har ansvaret for. Det å se til at de får det bra, er årsaken til at barnevernet eksisterer i utgangspunktet.»

«Trives du?»

«Hva mener du?»

«Jeg spurte om …»

«Jeg vet hva du spurte om,» avbrøt hun. «Men hva jeg synes om jobben min har ingenting med deg og det vi diskuterer her å gjøre.»

«Jeg er uenig.» Han la merke til at stemmen hans var beinhard, ikke skarp eller konfronterende, men skulle han dømme av måten hun lente seg bort fra ham på, hadde han kanskje ikke rett i dette. Den lille jenta virket også som om hun var på vakt, og han blunket til henne igjen. «Hvis jeg kunne fått innblikk i litt mer av hva du driver med, vil det gitt meg et bedre overblikk når det gjelder hva slags forhold vi kommer til å få,» sa han. «Jeg mener, hvis du er en slik som liker å gjøre ting etter boka, vil det være vidt forskjellig fra om du tillater deg å bli styrt av følelsene dine.»

«Herr Røde Skygge, det er ikke jeg som er under gransking her. Det er deg.»

«Og hva om jeg ikke liker det?»

Susanna hadde skåret smørbrødet sitt i småbiter. Men ved utbruddet hans, stilnet hendene hennes og hun så fra ham og til moren og tilbake til ham igjen med store øyne.

«Hvordan smakte maten?» spurte han i et overlagt forsøk på å få henne til å slappe av – og kanskje lære mer om moren gjennom barnet. «Når jeg lager meg ostesmørbrød, må jeg alltid dynke det i ketsjup.»

«I ketsjup?»

«Jepp. Men det er gøy.» Han satte opp en forvirret mine. «Jeg elsker meksikansk mat, men jeg har aldri prøvd å ha ketsjup på det. Tror du det smaker bedre om jeg prøver med ketsjup?»

Susanna rynket på nesen og han klarte ikke å undertrykke et smil. Han følte Kristens øyne på seg og besvarte blikket hennes. Hun hadde blikket til en løvinne ute etter å beskytte ungene sine.

Han tok opp arket Susanna hadde fargelagt tidligere og lot som om han ga det sin fulle oppmerksomhet, samtidig som han holdt den følelsesmessige antennen rettet mot Kristen.

«Hva skal det forestille?» Han pekte på tegningen nederst i høyre hjørne.

«En hest,» sa hun nølende.

«Er du glad i hester, altså?»

«Jeg elsker dem,» sa den lille jenta ivrig.

«Det gjør jeg også,» fortalte han henne. Så forklarte han at hans far hadde vært formann på en ranch da han var liten, og at han hadde fått ansvaret for å stelle og trene hestene. Noe av løvinneblikket forsvant fra Kristens øyne, men han var ikke i tvil om at hun la merke til hver eneste nyanse i atferden hans. Han spurte Susanna om hun hadde ridd på mange hester. Hun ristet på hodet.

«Jeg vil at hennes første opplevelse skal være positiv,» forklarte Kristen. «Det ville være enklest om jeg kjente noen som hadde en snill, gammel hest.»

Susanna nikket enig. «Ikke en rodeohest,» sa hun.

«Hvorfor ikke?»

«Fordi de tar lukkesprang slik at cowboyene faller av.»

«Bukkesprang,» rettet Kristen. «Det heter bukkesprang.»

«Samme det. De er slemme.»

«Nei, de er ikke det, skjønner du,» sa han til henne. Trangen til å klemme barnet var sterk. «Jeg har ridd i mange rodeoer, og jeg har aldri møtt en hest jeg ble redd for. De som tar bukkesprang liker bare ikke å bli ridd på.»

Susanna rettet seg opp, øynene hennes var store. «Har de tatt lukkesprang – bukkesprang – med deg på ryggen slik at du falt av?»

«Mange ganger.»

«Jøss. Du må være virkelig modig som tør å være med på noe sånt.»

«Enten det, eller dum.»

Var dette datteren hennes, tenkte Kristen, da Susanna spurte Joe om han visste hvordan han skulle tegne hester, for så å overlate papiret sitt til ham slik at han kunne vise henne. Det var sant at hun hadde begrenset erfaring med menn, men det var ikke den eneste grunnen til at Susanna falt tilbake i stillhet når hun var sammen med voksne av det motsatte kjønn. Det var takket være Kristens eksmann Cliff, som ikke hadde anelse om hva det ville si å være far. Han hadde fått henne til å tvile på om hun greide å tolke en eneste mann. Men barn var oppvakte når det gjaldt folk, og hvis hennes datter hadde sanset noe godt ved Joe Røde Skygge …

Men hva hadde det å si? Hun og Joe hadde bare en ting felles, kun en eneste grunn til å ha noe med hverandre å gjøre. Når den tingen var ute av veien, ville de gå hver til sitt og hun trengte ikke lenger å kjempe mot den uønskede reaksjonen hun hadde på ham.

«Tror du han er redd noen gang?»

Spørsmålet trakk Kristen ut av tankene og hun kikket på datteren. Susanna tviholdt fortsatt på Joes imponerende skisse av en hest som sto på bakbeina med lang, flagrende man og viftende hale.

«Redd?»

«For å bli såret. Han har blitt hastet av mange ganger.»

Kristen vurderte om hun skulle korrigere datterens uttale, men lot det være. Når sant skulle sies, måtte hun kjempe for å greie å konsentrere seg om noe. Hun kunne ikke huske om hun hadde sagt noe til Joe om når hun skulle kontakte ham igjen og trodde ikke han hadde spurt om det heller. Isteden hadde han brukt mesteparten av tiden sin til å prate med Susanna og to ganger klart å få henne til å knekke sammen i latter da han fortalte henne om føll som gnagde på morens hale og om de misbilligende snøftene deres første gangen noen satte en sal på ryggen deres.

Joe, som hadde gitt Kristen inntrykk av at han ikke hadde tilbrakt mye tid sammen med små barn, visste nøyaktig hvordan han skulle bevege seg forbi en fem år gammel jentes sjenanse og inn i barnets verden. Og han hadde gjort inntrykk på moren også. Etterlatt henne hungrende på en måte som ikke kunne dekkes av mat.

Hun minnet seg på Susannas spørsmål og sa at hun trodde alle var redde når de gjorde noe som kunne være farlig. Men ulike mennesker hadde ulike måter å takle den frykten på.

«Tror du han gråter hvis han blir skadet?»

«Voksne pleier vanligvis ikke å gråte på grunn av det, elskling.»

Susanna rynket på nesen, men spurte ikke om hvorfor, noe Kristen satte pris på. Hun kunne selvsagt fortelle datteren at følelsesmessig smerte gjorde mye vondere enn et sår eller et blåmerke, men hun hadde lite lyst til å være trist i kveld. Om det var fordi hun søkte atspredelse eller ga etter for impulser, visste hun ikke, men hun rullet likevel ned bilvinduet for å slippe inn nattens lukter og vind, valgte en radiostasjon med lett musikk og lot seg selv flyte bort med musikken.

Joe Røde Skygge var tvers igjennom snill – og det var hun veldig takknemlig for. Der hvor Cliff hadde brukt knyttnevene og stemmen for å komme seg gjennom livet, sa Joes øyne det meste om ham. De var tause og mørke, og virket som de på en eller annen måte var sterkt knyttet til sjelen hans … en sjel hun ønsket å bli kjent med.

Hun hadde ikke lyst til å tenke på Joes kropp, men lystene hennes og virkeligheten hadde ikke noe med hverandre å gjøre denne kvelden. Det var som om kroppen hans fysisk sett elsket med selve livet og at enhver opplevelse som kom hans vei ble ikke bare akseptert, men omfavnet.

Oppførte han seg på samme vis når han elsket med en kvinne?

Og hvorfor kunne hun ikke stilne akkurat det spørsmålet?

Den neste dagen svingte Kristen inn oppkjørselen til det midlertidige fosterhjemmet og skrudde av motoren. Hun hadde akkurat gjort det, da hun hørte en bil bak seg. Hun kastet et blikk i bakspeilet og gjenkjente Joes lastebil. Hun ble sittende, fornøyd og forventningsfull, usikker, levende. Han hadde på seg arbeidsantrekket, som besto av trange, slitte olabukser, bomullsskjorte som var kneppet opp i halsen, og støvler. Han hadde øyensynlig kjørt dit med bilvinduet åpent. På grunn av dette floket håret hans seg rundt hodet hans og hun kunne ikke forhindre ordet «vill» i å dominere inntrykket av ham.

Kvelden i forveien hadde de snakket sammen om forholdet dem imellom. Hun var ikke det minste i tvil om at han var ukomfortabel med ikke å ha kontroll i enhver situasjon, men dette dreide seg om en gutts fremtid, ikke om stål eller tre eller sement eller å ri på et rodeodyr.

Det var det eneste som eksisterte mellom dem – en gutt som trengte et hjem, en mann som var villig til å tilby dette, og en kvinne med midlene og ansvaret for å få det til å skje.

Det eksisterte ikke noe annet.

«Brent vet vel at jeg kommer?» spurte Joe da hun slo følge med ham opp til hovedinngangen.

Han var for nær. Enten det, eller så hadde nervene hennes begynt å overreagere. Hun konsentrerte seg om å puste, men maktet ikke å trekke seg unna. Det å være nær ham vekket kvinnen i henne, og hun ønsket ikke at opplevelsen skulle ta slutt.

«Ja,» svarte hun til slutt.

«Hm. Har han sagt noe til deg om det han har vært gjennom?»

Hun fortalte ham at hun forsøkte å få Brent til rådgivning, for å hjelpe ham å håndtere morens arrestasjon og videre alt som hadde skjedd før det.

«Det var ikke det jeg spurte om. Har du snakket med ham?»

I stedet for å svare, trykket hun på ringeklokken mens hun talte taust ned til slutten av de farlige sekundene da det var bare de to. Mens de ventet, sto kroppene deres altfor tett sammen, og hun forklarte at hun hadde forsøkt å prate med Brent, men at han nektet å svare. Det eneste han så ut til å bry seg om, var at han ville bo hos sin onkel.

Joe sa ingenting, men samtidig oppdaget hun en liten forandring i ham. Den sterke, rake kroppen hans myknet som om den ble herjet av følelser. Fingrene hans hang lett ned langs siden, og han skakket hodet en anelse og fikk henne til å undre seg over hva han tenkte på. Hvis det hadde vært annerledes mellom dem, kunne hun kanskje ha spurt om å få tilgang til de tankene.

Etter at faren i huset hadde invitert dem inn og gått for å hente Brent, lente hun seg mot veggen mens Joe ble stående midt i rommet, hans nærvær dominerte både stedet og følelsene hennes. Likevel fortalte hun ham at stammerådet noe tvilende hadde gitt sin tillatelse til at Brent kunne plasseres hos ham. Den endelige godkjennelsen ville ta lengre tid og ville antagelig inkludere visse usikkerheter.

«Hvilke usikkerheter?»

Hun forsøkte å overse den vaktsomme tonen i Joes stemme, og forklarte at rådet i det minste ønsket å se rapporten hennes. Det kunne hende de etterspurte en oversikt over Joes økonomi, samt anbefalingsbrev og lovnader om at han ville ha nær kontakt med Brents skole.

«De vil antagelig sette som betingelse at Brent tilbringer noe tid på reservatet.»

«De trenger ikke være redd for at han ikke skal få kjennskap til hva det vil si å være en apache. Jeg synes selv det er viktig å fortelle ham det.»

Før hun rakk å be ham om å være mer konkret, kom Brent inn i rommet. Joe tok noen skritt forover på sin vanlige, flytende måte og kortet ned avstanden mellom seg selv og sin nevø. Han holdt ut hånden og da Brent la sin mye mindre neve i hans, trakk Joe Brent inntil seg.

«Så stor du har blitt,» sa Joe med hes stemme.

«Jepp. Det har jeg.»

Stillheten strakte seg ut, men Kristen merket seg at ingen av dem var ukomfortable med det. Brent, som oftest unngikk øyekontakt med henne, stirret nå opp på onkelen sin. Joe svarte på den tause kommunikasjonen med å gjengjelde blikket, kroppen hans var sterk og på vakt. En kort stund overga hun seg til den sulten hun ikke kunne forklare, men som skrek etter å bli anerkjent. Hun ville at Joe skulle gi henne like mye av seg selv, hun ville så gjerne føle seg ønsket og behøvd – elsket.

«Jeg skulle ønske du hadde ringt,» sa Joe. «Hvis jeg hadde visst …»

«Jeg ante ikke hva jeg skulle si til deg.»

«Nei.» Joe fikk noe ettertenksomt i stemmen. «Det er ikke rart du følte det slik, Brent. Jeg forstår hva slags person din mor er. Det trenger ikke å være noen hemmeligheter mellom oss.»

Brent nikket, men sa ikke noe. Hun ba om at Joe Røde Skygge ville vise seg å være det Brent trengte, men sanset ubevisst at hun sto ansikt til ansikt med svaret.

Med ord som var nølende og engasjerte på samme tid, fortalte Brent Joe alt som hadde ført frem til dette øyeblikket. Joe holdt hånden på guttens skulder.

«Når kan jeg besøke mamma?» spurte Brent.

«Jeg vet ikke,» svarte Joe. «Det må du spørre fru Childers om.»

Hun hadde lyst til å fortelle både Joe og Brent at det var rettssystemet, ikke henne, som bestemte skjebnen til Brents mor, men hun tvilte på at noen av dem var i humør til å lytte.

«Hvorfor gjør hun slike ting?» mumlet Brent etter at hun hadde forklart at hun ville ta kontakt med statsadvokatens kontor for å høre om det var mulig at han fikk besøke moren. «Av og til oppfører hun seg helt sprøtt og innimellom, lover jeg deg, at det er nesten som hun forsøker å ødelegge seg selv, akkurat som en rollefigur i et tv-spill eller noe slikt.»

«Hun gjør det ikke med vilje.»

«Jeg vet det. Jeg er glad hun ble tatt.»

«Hvorfor det?» spurte Joe, øynene hans forlot Brent og låste seg i Kristen sine. Et øyeblikk følte hun at hun hadde fått et glimt inn i mannens hjerte.

«Fordi moren min ikke lenger kan late som hun ikke har rotet til alt sammen. Onkel Joe, tror du hun kommer til å skjerpe seg noen gang?»

«Jeg vet ikke,» sa Joe. Kroppsspråket hans nærmest skrek ut at ingen eller ingenting betydde noe for ham unntatt det han og hans nevø holdt på å snakke om akkurat der og da. En sterk takknemmelighet drev gjennom henne – det og noe annet, noe hun kjempet for å fornekte. «Jeg ønsker å tro at hun vil gjøre det,» fortsatte Joe, «men min søster har hatt mange år og muligheter til å snu på flisa og hun har ikke gjort det ennå.»

«Du gjorde det,» sa Brent.

«Det var annerledes for meg.»

«Men hvorfor det?» sa Brent utfordrende. «Du var vill. Mamma sa i hvert fall at du var det og jeg vet …»

«Hva vet du?» presset Kristen på. En svak alarm kimte inni henne da hun hørte ordet «vill».

«Ingenting,» mumlet Brent. «Det betyr ingenting.»

Men det hadde det. «Joe, hvis det er noe jeg bør vite …»

«Det er det ikke. Brent, jeg foreslår at du henter tingene dine.»

Brent nikket og sa at det bare ville ta et minutt å hente eiendelene hans. Hun ventet til gutten var borte, så åpnet hun munnen. «Hva var det Brent snakket om?»

«Det er lenge siden, for lengst glemt. Er det så viktig nå?»

«Viktig? Du fortalte meg at du likte klar tale. Jeg stilte deg et spørsmål. Jeg synes jeg fortjener et svar.»

«Med andre ord tror du at du har rett til å gå over hver eneste detalj av livet mitt med lupe.»

Jeg har ikke lyst til å gjøre det. Jeg vil at du skal fortelle meg det frivillig, jeg vil at du skal ha lyst til å dele … «Jeg er lei for at du føler det på den måten, men jeg ville ikke gjort jobben min hvis jeg ikke spurte.»

«Jobben din! Det føles mer som om du holder en klubbe over meg. Enten spiller jeg spillet på din måte eller så tar du Brent fra meg.»

«Hør her, jeg … jeg forstår at du avskyr rollen min i denne situasjonen, men jeg har ikke noe valg.»

«Har du aldri avskydd autoriteter, fru Childers?» spurte han, og spørsmålet kom fra dypt inni ham. «Eller kanskje var du bare en flink liten pike som aldri stilte spørsmål ved noe.»

«Dette handler ikke om meg,» buste det ut av henne. «Det eneste som betyr noe er om du er den rette personen til å ha ansvaret for Brent eller ikke.»

«Det er jeg.»

Solskinnet hadde strålt inn gjennom vinduet da de først kom inn i rommet, men nå hadde solen forsvunnet bak en sky. Joes trekk hadde blitt utydelige, de skygget og skjermet for virkeligheten. Hun kjempet mot den mektige og uutgrunnelige lysten til å synke inn i mørket sammen med ham, å absorbere mørket som hun sanset var en del av ham.

«Hørte du hva jeg sa?» spurte Joe, ordene hans ristet henne løs, om ikke fra påvirkningen han hadde på henne, så i det minste fra galskapen i det hele. «Jeg er den eneste som kan passe på Brent.»

Ingen av dem hadde mulighet til å diskutere det, men i stedet for å si nei, tok hun opp i seg intensiteten i stemmen hans og gjorde det til en del av den voksende forståelsen hun følte for ham. Joe Røe Skygge hadde kan hende vært en utemmet ung mann; noen av de kvalitetene hang fortsatt igjen hos ham. Men han hadde omfavnet og blitt omfavnet av ansvar og møtt forpliktelsene sine med rak rygg.

Hvordan ville det føles om noen av de mektige følelsene ble rettet mot henne?