Katy Birchall

It-jenta 3

Plutselig brudepike

Oversatt av Gry Aavik

Katy Birchall

It-jenta 3

Plutselig brudepike

Oversatt av Gry Aavik

Til alle som har følt at de ikke er kule nok. Dere tar feil.

1

«Du kan ikke holde meg fanget her for alltid!»

Jess la armene i kryss og virket veldig fornøyd med seg selv. «Klart jeg kan.»

«Slipp meg ned med en gang!»

«La meg tenke litt på det.» Hun strøk seg tankefullt over haka. Så trakk hun på skuldrene. «Nei.»

Jeg snøftet. Min beste venn så opp på meg med et glis.

«Vet du hva, Anna», begynte Jess, «det er ikke så vanskelig. Bare si akkurat hva som skjedde i går, så setter jeg tilbake stigen, og så kan du komme ned fra loftet. Alle vinner.»

«Jeg skjønner ikke hvordan det gjør at jeg vinner», argumenterte jeg. Jeg lyste rundt meg med hodelykta, bare i tilfelle det var en praktisk reservestige her oppe et sted. «Jeg skal passe på at pappa aldri åpner døra for deg igjen. Jeg håper du tenker gjennom hva slags konsekvenser dette kan få.»

«Jeg har tenkt grundig gjennom det.» Hun smilte, bøyde seg ned og hentet kameraet sitt fra sekken. «Jeg er ganske sikker på at det er verdt det.» Hun pekte linsa mot meg, og det kom et høyt knips mens jeg myste sint ned på henne.

«Vel, dette skal rett inn i albumet», lo hun og så nærmere på bildet. «Du ser så sint ut! Og så er du veldig blek. Jøss, det er nesten som et spøkelse som kryper frem fra det skumle loftet. Bra vi skal på klassetur, så du får deg litt sol. Du trenger D-vitaminer.»

«Vet du, nå er du skikkelig frekk.»

«Hodelampa hjelper nok ikke», fortsatte hun. Hun ignorerte meg fullstendig. «Med den på hodet ser du ut som en muldvarp. En spøkelsesaktig muldvarp.»

«Seriøst. Veldig frekt.»

«Eller kanskje litt mer som et spøkelsesaktig marsvin, faktisk. Det er ikke så lett å si. Jeg går og sjekker hva faren din mener. Vent her.»

«HVORFOR ER VI VENNER?»

Jess vandret av gårde for å spørre pappa hva slags gnager jeg lignet på. Selv angret jeg på (1) at jeg hadde hørt på ham i dag tidlig, da han insisterte på at den store kofferten min sto på loftet, og (2) at jeg hadde tenkt at det var best å gå og hente den dumme kofferten selv, i stedet for å spørre om han kunne hente den for meg.

Men jeg kunne naturligvis ikke ha visst at mens jeg rotet gjennom det nevnte loftet med hodelykt og det hele, så ville min umorsomme bestevenn komme og ta bort stigen. Hun brukte den som et våpen for å få informasjon, bare fordi jeg hadde nektet å fortelle henne noen små detaljer fra en date.

Vel, jeg nekter å la henne vinne, tenkte jeg idet jeg hørte fottrinnene hennes opp trappa. Jeg ble nødt til å finne en annen vei ned. Det var ikke mye på loftet som kunne hjelpe meg, så jeg ble nødt til å være oppfinnsom og tenke ukonvensjonelt.

«Faren din mener du ligner mer på et spøkelsesaktig marsvin enn en muldvarp, men jeg er fremdeles usikker. Hvordan går det der oppe?» ropte Jess. Jeg prøvde å ikke nyse av alt støvet jeg virvlet opp mens jeg lette etter noe som kunne hjelpe meg ned.

«Hva er det som skjer?» hørte jeg pappa spørre, han ville tydeligvis ikke gå glipp av dette.

«Jeg nekter å slippe ut Anna fra loftet før hun forteller meg om daten sin med Connor i går», forklarte Jess.

«Jeg skjønner», svarte pappa, som om det var en helt normal ting å gjøre. «Har du ikke lest det i avisen, eller på nettet? Jeg kan finne det til deg, hvis du vil? Det er fæle greier.»

«TAKK, PAPPA», ropte jeg.

«Jeg stoler ikke på at journalistene forteller hele sannheten», sa Jess. «Men jeg kan ikke se for meg at det var fullt så ille som det virket som.»

«Å jo», sa pappa alvorlig, «det var det.»

Jeg stønnet. «Dette hjelper ikke, pappa. Burde ikke du jobbe med boka di?»

«Jeg driver faktisk og baker litt.»

«Klassisk utsettelsestaktikk. Og du som alltid kjefter på meg når jeg har lekser og jeg … Aha!» ropte jeg i triumf. Jeg fant noen gamle gardiner pappa hadde glemt å kaste.

Jeg slepte dem ivrig tilbake mot det åpne hullet i gulvet og begynte å senke gardinene. «Jeg er akkurat som en av de folka i Den store flukten!»

«Anna», hostet pappa, «sammenliknet du akkurat ditt forsøk på å komme ned fra loftet med britiske krigsfanger som flyktet fra tyskerne?»

«Jeg skal rett og slett binde dette materialet til noe her oppe og fire meg ned», erklærte jeg stolt til publikummet mitt og ignorerte pappa samtidig. «Og Jess – du tenkte du var lur nå! Du trodde du kunne beseire meg! HA!»

Jess strakte seg frem og trakk så hardt i gardinene at de fløy ut av hendene mine og landet i en haug på gulvet, rett ved beina deres.

«Hei!»

«Jeg likte faktisk de gardinene, men moren din tvang meg til å ta dem ned», sa pappa. Han dyttet litt på dem med foten. «De kan komme godt med. Takk for påminnelsen, Anna-min!»

«Ikke ta det ille opp, Mr. Huntley, men det ser ut som om Dog har kastet opp på dem og at det skapte et gammelt sekstitallsmønster.» Jess klappet ham trøstende på armen. «Du har forferdelig dårlig smak.»

«Greit!» Jeg skrudde av hodelykta mi og ga opp. «Jeg kan fortelle deg om daten, men da setter du tilbake den stigen.» Jeg rynket på nesen. «Jeg tror jeg begynner å få oksygenmangel.»

«Jeg skal la dere være i fred, jenter», humret pappa og gikk ned trappa igjen. «Jeg ser frem til Danny kommer, så kanskje det blir noe fornuftig snakk her i huset.»

«Kom igjen, nå.» Jess strakte seg ertende mot stigen. «Ut med det.»

«Jeg hadde på meg et Teenage Mutant Ninja Turtle-kostyme.»

«Det gir jo fullstendig mening på din første date med en gutt du alltid har likt.»

«Nettopp.»

«Jeg tulla. Hva tenkte du på, hvorfor gikk du på date med Connor i et SKILPADDE-kostyme?»

«Fordi det var London Comic Con!» protesterte jeg. Hun ristet på hodet. «Jeg var Michelangelo. Han er best. Du vet, han som er så glad i pizza og sier ʻcowabunga’ og sånt!»

Jess så uttrykksløst på meg.

«Seriøst? Ingenting?» Jeg sukket og fortsatte. «Så: Jeg var utkledd som en Ninja Turtle, og Connor hadde kledd seg ut som en Jedi. Og da jeg først så ham, var jeg litt skuffa, fordi jeg ville at vi skulle matche, og jeg er ganske sikker på at han hadde sagt at det var en kjempegod ide da jeg foreslo at vi skulle gå som Teenage Mutant Ninja Turtles. Men han må ha ombestemt seg i siste liten, eller kanskje butikken var tom for grønn ansiktsmaling eller noe. Og så skulle jeg ønske at han hadde fortalt meg at han hadde ombestemt seg og skulle være Jedi, for da kunne jeg ha vært Prinsesse Leia, selv om kostymene hennes er litt tvilsomme, og jeg ikke tror jeg hadde kledd hårsveisen heller. Men kanskje jeg kunne vært R2-D2 i stedet, det ville vært søtt. Så han burde ha fortalt meg at han hadde ombestemt seg, ikke sant?»

«Å, helt klart.»

Jeg kikket på Jess og forsøkte å finne ut om hun var sarkastisk eller ikke. «Uansett. Enden på visa er at da vi kom til Comic Con, snublet jeg og smalt inn i beinet til en enorm Iron Man. Og så falt Iron Manen inn i en svær Marvel-stand, og den kollapset over alle som sto under den og dro med seg noen av de mindre standene ved siden av. Egentlig var det et ganske kult eksempel på dominoeffekten. Hvis vi ser etter noe positivt.» Jeg stoppet opp. «Kan du sette tilbake stigen nå?»

«Så, hvordan gikk det med Connor?» spurte Jess. Hun så helt paff ut og blåste fullstendig i spørsmålet mitt.

«Alt var så kaotisk, særlig siden jeg løp rundt og sa unnskyld til alle sammen og hjalp folk på beina og sjekket at de ikke hadde dødd og sånn …» Jeg sukket. «Jeg ble litt opptatt med å forklare alt sammen til arrangørene og å be folk slutte å ta bilder av meg, så jeg er egentlig ikke helt sikker på hva Connor gjorde. Han hjalp sikkert til med å få folk ut fra teltduken. Jeg lot ham litt i stikken.» Jeg la ansiktet i hendene og stønnet av tanken. «Til slutt fant han meg, og vi venta utenfor til pappa kom for å hente oss.»

«Sa han ingenting?»

«Ikke egentlig. Jeg tror vi fremdeles var i sjokk, begge to. Han sendte meg en hyggelig melding etter at vi hadde kjørt ham hjem. Han skrev at han hadde hatt det veldig gøy, at jeg ikke skulle tenke på at jeg hadde veltet Marvel-standen, at han egentlig synes det var veldig morsomt og at han var lei seg for at han kom til å gå glipp av sånne dramatiske ting når jeg skal til Roma.» Jeg himlet med øynene. «Han må synes at jeg er utrolig klossete. Endelig får jeg meg kjæreste, og så har jeg ødelagt det allerede.»

«Hva var det du sa?» Jess snudde seg kjapt og så på meg. «Hvorfor kommer Connor til å gå glipp av alt som skjer i Roma?»

«Han kommer ikke. Sa jeg ikke det? Han fortalte meg det i går, rett før jeg slo knock-out på Iron Man.»

Hjertet mitt sank i brystet da jeg fortalte Jess hva Connor hadde planlagt i sommerferien. En plan som viste seg å være stikk motsatt fra det jeg hadde forventet meg. «Jeg trodde vi kom til å ha to romantiske uker sammen i Roma, selv om hele klassen også kom til å være der – men han trakk seg fra skoleturen fordi han trengte å jobbe med neste nummer av tegneserien.»

«Han gjorde hva for noe? Nei!» Jess satte hendene på hofta. «Det er ikke greit.»

«Han er veldig målbevisst», sa jeg strengt og prøvde å minne meg selv på at jeg ikke skulle være så egoistisk. «Jeg støtter avgjørelsen hans fullt ut.»

Jess snøftet. «Ja, nemlig. Han kunne ikke ta pause fra tegneserien sin i to uker for å dra på en dødskul ferie sammen med vennene sine og kjæresten sin?»

«Unnskyld meg, men som talentfull kunstner burde du vel forstå hvor viktig det er å prioritere kunsten din fremfor sosiale sammenkomster. Fotografiprosjektene dine er sikkert mye viktigere enn en ferie.»

«Feil, din plebeier», snufset hun. «Den beste kunsten får man ved å fange sanne øyeblikk, slik som å fotografere venner som har det dødsgøy i sommerferien, ikke ved å stenge seg inne i et rom, langt vekk fra alle andre. Fortell Connor at han kommer til å gå glipp av masse inspirasjon.»

«Jeg skal si det videre.» Jeg himlet med øynene. «Kan du sette tilbake stigen nå?»

«Klart det, jeg kan bare ik– vent litt.» Jess holdt en hånd i været og snuste i lufta. «Hva er det?»

«Hva?»

«Jeg tror jeg lukter –»

«Hei, jenter!» Pappa ropte opp trappa. «Nybakte brownies, rett fra ovnen! Noen som vil ha?»

Uten å nøle et øyeblikk slapp Jess stigen og pilte ned trappa. «Ja takk! Jeg er skrubbsulten!»

«Jess? JESS?» ropte jeg desperat. Jeg lyttet etter lyden av fottrinn. «JESS! Jeg trenger den stigen! Jeg er her oppe fremdeles! Er det noen som hører meg?»

Jeg skrudde på hodelykta, og en møll flakset forbi.

Jeg hater livet mitt.

2

Det viser seg at når du skal pakke, er det veldig lite produktivt å be de to bestevennene dine komme bort og hjelpe deg.

Særlig når bestevennene dine er Jess og Danny.

«Hva er DET?» Jess holdt opp en av T-skjortene mine. «Den kan du ikke ta med deg.» Hun kasta den vekk med et fnys.

Dog, den gule labradoren min (han var nøyaktig like lite hjelpsom med pakkingen), galopperte ivrig over rommet for å hente den.

«Du, Anna», sa Danny før jeg fikk sjansen til å kjefte på Jess for å skape enda mere rot, «en av genserne til faren din har havnet sammen med klærne dine.»

«Den er ikke pappa sin», sa jeg snurt, snappet til meg genseren og holdt den til brystet. «Den er min.»

«Å.» Han stoppet opp. «Så fin. Veldig … trendy?»

Jess flirte. «Denne er fin. Den kan du ta med.» Hun kasta en sommerkjole ned i den åpne kofferten på gulvet.

«Dere er verre enn Marianne», sukket jeg. Jeg deiset ned på senga og prøvde å få Dog til å hoppe opp ved siden av meg. «Dere er helt krise.»

«Ja, det må være så vanskelig at faren din skal gifte seg med en superberømt filmstjerne, og at din fremtidige stesøster, Marianne Montaine, Storbritannias mest berømte it-jente, prøver å gi deg motetips», sa Jess og himlet med øynene. «For et hardt liv du har.»

Jeg skulte stygt mot henne. «Jeg kan ikke huske at du satt fast på loftet i timevis.»

«Det var kanskje ti minutter», sa hun. «Og det var din egen skyld at du var så lite samarbeidsvillig.»

«Det var bra du kom da du gjorde, Danny. Et par minutter til, så hadde jeg nok besvimt av alt støvet jeg pustet inn.»

Han lo og satte seg ved siden av meg på senga. En haug med klær hadde veltet ut av skapet mitt, og Jess kastet plaggene vilt rundt seg. Jeg la hodet mot skulderen til Danny.» «Er dette den med Helena?» spurte han og pekte på ukebladet på nattbordet mitt.

«Ja.»

Jeg rakte ham bladet så han kunne beundre bildet av min fremtidige stemor, kledd i en glitrende, grønn kjole med hendene på hofta, vind i det blanke håret fra en vindmaskin, og et avslappet smil med kritthvite tenner. «Det er rart å tenke på at hun er på forsiden av alle ukebladene», sa Danny, «en berømt filmstjerne med bøttevis av fans … og samtidig så er hun bare Helena, dama som faren din skal gifte seg med. Det har vært litt av et år for deg.»

Eh, ja, bare litt. For de fleste ville «litt av et år» vært noe sånt som, å, jeg vet ikke, å få sekser i alle fag, eller vinne en pris, eller å dra på ferie og ri på elefanter.

Dette er det som har skjedd med meg så langt i år:

Jeg satte fyr på noen.

Pappa intervjuet en berømt filmstjerne, forelsket seg, og forlovet seg med henne. Helt uten min tillatelse, forresten.

Folk begynte å ta bilder av meg hele tiden.

De sa jeg var en it-jente, fordi den nye stesøsteren min er en it-jente, og vi ble skikkelig gode venner. (Selv om folk sammenlikner henne med Audrey Hepburn, og vennene mine sammenlikner meg med spøkelsesmuldvarper og marsvin.)

Jeg satte meg fast i en foss. Opp ned.

Jeg satte meg fast i en potteplante. Med rumpa ned.

Jeg fikk meg kjæreste. Som er vanskelig å tro når man tenker på alle punktene over.

Jeg gikk på en date med min FØRSTE KJÆRESTE! Og så raserte jeg Comic Con.

«Du har glemt noe», sa Jess etter at jeg hadde ramset opp alt sammen for å vise Dannys fantastiske evne til å underdrive.

«Å ja –» Danny knipset med fingrene «– den gangen hun sang superfalskt foran hele skolen og ingen klappet og det var skikkelig flaut.»

«Nei, det var ikke det jeg tenkte på», sa Jess tankefullt.

«Den gangen hun slo til Connor da han prøvde å kysse henne?»

«Der har vi det!»

Mens jeg gravde ansiktet ned i puta, la Danny fra seg bladet og plukket opp den italienske guideboka til pappa. Han bladde frem kapittelet om Roma.

«Hva er det egentlig å gjøre i Roma?» spurte Jess. Hun så med avsky på et av skjørtene mine og kasta det tilbake i skapet. Jeg holdt fast i halsbåndet til Dog så han ikke skulle hoppe etter det. «Det er egentlig mest mat det handler om, sant? Spagetti bolognese og is og sånt.»

Danny så irritert bort på Jess. «Roma er en av de fineste byene i verden», mumlet han og klødde Dog bak øret. Dog så takknemlig opp på ham med tunga hengende ut. «Den er full av historie og kultur, ikke bare spagetti bolognese.»

«Samme det. Jeg håper bare at en kjekk italiener ber meg ut. Kanskje vi kan ha en dobbeldate, Anna», sa hun og blunket til meg.

«Jeg kan ikke. Connor skal ikke til Roma.»

«Å ja.» Jess smilte lurt. «Det glemte jeg. Han kan ikke ha det gøy fordi han er kunstner.» Hun kasta to par flipflopper opp i kofferten min. «Jeg får vel dra på dobbeldate med Stephanie og Danny, da.»

Danny ble knallrød straks noen nevnte hans nye kjæreste, Stephanie. Stephanie var jenta jeg feilaktig hadde trodd Connor likte før vi ble sammen, fordi hun er kjempekul og kunstnerisk og har en sånn kort pannelugg som jeg av og til står og stirrer på fordi den bare er så rett og fin.

«Jeg blir ikke med på en dobbeldate», sa Danny bestemt og konsentrerte seg om guideboka igjen. «Jeg lurer på om vi får tid til å besøke alt sammen.»

«Hvorfor vil du ikke være med på dobbeldate? Er du ikke foreeeeeeeeelsket i Stephanie?» Jess lagde trutmunn og kom med kysselyder.

«Hold munn.» Danny rødmet og kasta en av putene mine på henne. Hun lo.

Hun reiste seg og løp bort, kløp Danny i kinnet og sa: «Er du flau, Danny-wanny-woo?»

«Kom deg vekk!» ropte han mens hun fortsatte å klype kinnet hans. Dog ble opprømt av alt oppstusset og følte seg utenfor, så han stanget meg i hodet.

«AU, DOG!» ropte jeg og gned meg i hodet. «Jeg trenger en advarsel!»

«Anna! Hva er alt dette bråket?» Døra mi gikk opp, og pappa sto i døråpningen med armene i kryss. Håret hans strittet til alle kanter, øyenbrynene hoppet rundt i fjeset hans for hver stavelse. Han så fortvilet rundt på det rotete rommet mitt. «Det er klær overalt.»

«Hei, Mr. Huntley, vet du hva som hadde hjulpet oss med å pakke?» Jess så uskyldig på ham. «Flere brownies. De du lagde i dag tidlig, var skikkelig fantastiske.»

«Å. Takk skal du ha, Jess», sa pappa. Det harde ansiktsuttrykket hans myknet. «Baking er et av mine skjulte talenter.»

Jeg snøftet. Pappa sendte meg umiddelbart Anna-jeg-har-ikke-tid-til-dette-tullet-blikket sitt.

«Anna, jeg har ikke tid til dette tullet. Jeg prøver å skrive et kapittel om fallskjermer akkurat nå. Det er ikke lett når du –»

«Jeg lover at vi skal være skikkelig stille nå», avbrøt jeg før han kunne bruke dette som en unnskyldning til å legge ut om hvordan det å skrive enda en kjedelig bok om våpen de brukte i krigen er for min skyld, fordi hvem skulle ellers sette mat på bordet og bla bla bla. Men altså, hvorfor kan han ikke skrive interessante bøker? Romantiske komedier, for eksempel? Hvorfor må han skrive bestselgere om GAMLE ting? Sikkert fordi han er gammel.

«Hvordan går det med boka?» spurte Danny høflig, som om han faktisk var interessert.

«Det … eh, går fremover. Takk», sa pappa nølende. «Mye stress med bryllupet på toppen av det hele. Det ville vært enklere hvis vi ikke ble fotfulgt av journalister hele tiden, selvfølgelig. Men», han smilte, «noe må man ofre når man gifter seg med drømmekvinnen.»

«Æsj, pappa, EKKELT!» Jeg rynket på nesen.

Han lo. «Greit, vær stille da, dere. Jeg får komme meg tilbake til fallskjermene mine.»

«Skriver du seriøst et helt kapittel om fallskjermer? Hva kan man si om det, egentlig? De er bare store, flagrende tøybiter.» Jess trakk på skuldrene. Danny sendte henne et advarende blikk, men hun la ikke merke til det. «Jeg synes ikke du bør skrive et fallskjermkapittel. Spør du meg, Mr. H, så ville jeg holdt meg til eksplosjoner og sånt. Gi folket det de vil ha. Legg inn en kjærlighetshistorie, så blir det gull.»

«Takk, Jessica», svarte pappa tørt. «Jeg kan ikke si hvor mye jeg setter pris på rådene dine om livsverket mitt.»

Jess gliste.

«Faren din er seriøst kul», erklærte Danny da han hadde gått. Han så sjalu bort på meg. «Han skriver militærbøker OG er sammen med en filmstjerne.»

«Greit, Danny, pass på at du ikke sikler på puta», snøftet Jess. «Men det er faktisk ganske søtt hvordan han snakker om Helena. Du ser at det er ekte, selv om de er kjendiser.»

«Hva skal det bety?» spurte jeg.

«Du vet.» Hun trakk på skuldrene, plukket opp ukebladet og pekte på sladresidene. «Det er alltid så mye drama med kjendisforhold. De forelsker seg, de slår opp, de begynner å date noen som er halvparten så gamle som dem selv, de blir politikere, de blir sammen igjen og så videre og så videre.» Hun klasket bladet tilbake på bordet igjen. «Kanskje det er fordi faren din og Helena er eldre og klokere. Det er veldig fint at de er annerledes.»

«Faren din er veldig tålmodig som holder ut med all oppmerksomheten fra media», la Danny alvorlig til.

«Det er nok slitsomt, særlig når han prøver å planlegge et bryllup og skrive bok. Og så gjør jeg alt verre ved å ødelegge Comic Con og få bildene på forsiden over hele landet.» Jeg kjente jeg ble varm i kinnene mens jeg husket ansiktsuttrykket til Connor da noen ufølsomt hadde bedt ham om å knipse et bilde av meg sammen med dem, mens vi desperat lette etter utgangen. Han hadde i det minste ledd av det etterpå.

«Connor er også veldig tålmodig. Han kan få en pause fra alt det der mens jeg er borte.»

«Ikke vær redd, Anna», sa Jess. Hun gikk tilbake til kleshaugen og begynte å gå gjennom plaggene igjen. «Bare tenk på Notting Hill. Det gikk bra for Hugh Grant og Julia Roberts.»

«Skal Connor seriøst ikke være med til Roma?» Danny så skuffa ut. «Hvem skal jeg henge sammen med når dere er … jentete?»

«Hvem skal jeg henge med mens dere to er på dobbeldaten deres?» sa jeg trist.

Jess himlet dramatisk med øynene. «Kanskje det er på tide å finne noen nye venner i Roma.»

«Ikke snakk om.» Jeg stønnet mens Jess kasta et av skjørtene mine til den andre siden av rommet. «Det tok meg fjorten år å finne venner i England. Og her snakker jeg språket. I Italia ville de ikke skjønt hva jeg sa, engang.»

«Det kan hende det hjelper», smilte Danny. Jeg så stygt på ham.

«Ikke vær så patetisk – du er en skikkelig kul venn og … du, Anna?» Jess nølte. «Hva er dette? Vent litt. Er dette … er det … en KAPPE?»

Hun dro ut et stort, rødt tøystykke fra kleshaugen og holdt det opp så Danny fikk se.

«Skal den store, glitrende A-en stå for Anna?» spurte Danny. Han satte seg opp og så trollbundet på den.

«Øh …» Jeg rødmet. «Nei?»

Det ble stille et øyeblikk, før de begge brøt ut i hysterisk latter så tårene trillet.

Huskelapp til senere: Få deg nye venner i Roma.