Lisa Scottoline

En perfekt løgn

Oversatt av Gry Wastvedt

Til Shane og Liam i kjærlighet

Å lyve for oss selv ligger dypere i oss

enn å lyve for andre

– FJODOR DOSTOJEVSKI

Kapittel 1

Chris Brennan søkte på en lærerstilling på Central Valley High School, men han var en bedrager. CV-en hans var full av løgn og identiteten fullstendig oppdiktet. Så langt hadde han lurt sjefen for personalavdelingen, assisterende rektor og lederen for seksjonen for samfunnsfag. Denne formiddagen skulle han på det siste, avgjørende intervjuet med skolens rektor, dr. Wendy McElroy. Nå var det vinn eller forsvinn.

Chris ventet på kontoret hennes, han satt urolig på stolen, men ikke fordi han var nervøs. Han hadde allerede kommet seg gjennom både den statlige og føderale bakgrunnssjekken og levert politiattest som viste at han verken hadde hatt noen befatning med seksuell trakassering eller mishandling, ikke hadde forgrepet seg på barn eller vært arrestert. Han visste hva han drev med. Han var perfekt – på papiret.

Han hadde holdt skolen og de mannlige lærerne under oppsikt, derfor visste han hvordan han skulle være kledd til intervjuet – hvit skjorte, ikke noe slips, kakifarget bukse fra Dockers og mokasiner kjøpt i en butikk i byen. Han var 187 cm høy og 98 kilo tung, hadde blå øynene som satt litt langt fra hverandre, brede kinnbein og et vennlig smil, som ute i forstedene plasserte ham i kategorien pen. Det sandfargede håret var nettopp klippet hos en lokal Supercut. Folk liker menn med velstelt hår og har derfor en tendens til å glemme at skinnet kan bedra.

Blikket hans søkte rundt i dr. McElroys kontor. Solen skinte inn gjennom vinduene bak skrivebordet, som var L-formet i mørkt tre. Den ene delen var full av bunker med skjemaer, arkivmapper og ringpermer som det sto Keystone Eksamen Litteratur og Algebra1 på. Fulle bokhyller og et svart arkivskap langs den nærmeste veggen, og på den borterste hang innrammede diplomer fra Pennsylvania State University og West Chester University, en kalenderskrivetavle og en plakat med teksten DRØM MER, KLAG MINDRE. Det sto også noen familiebilder på skrivebordet, sammen med en pumpeflaske med håndkrem og desinfiserende håndgelé. Ved siden av brevåpneren lå uåpnet post.

Chris’ blikk ble hengende ved brevåpneren, det glimtet i det spisse bladet i solskinnet. Som lyn fra klar himmel dukket et minne opp. Nei! hadde mannen ropt, hans siste ord. Chris stakk ham i halsen og rykket kniven ut igjen. Det gjenværende blodtrykket i halspulsåren var såpass at spruten traff Chris. Kniven hadde fungert som tamponade til han trakk den ut og det ikke lenger var noe som stanset blodet. Det var en nybegynnertabbe, men han var ung den gangen.

«Beklager at jeg er sen,» sa en stemme fra døren. Chris reiste seg idet dr. McElroy kom inn på kontoret med det ene kneet hvilende på en sparkesykkel, som hjalp henne med å holde beinet bøyd. Hun hadde en svart skinne på foten.

«God dag, dr. McElroy, jeg er Chris Brennan. Trenger du hjelp?» Chris reiste seg for å hjelpe henne, men hun sparket fra og vinket ham vekk. Hun så akkurat ut som forventet: middelaldrende yrkeskvinne med tunge øyelokk bak bifokale briller med smal metallinnfatning, et smalt ansikt innrammet at kort, grått hår og dinglende sølvøredobber. Hun hadde til og med på seg en kjole med grått og rosa mønster. Chris skjønte hvorfor damer med grått hår kler seg i grått. Det kledde dem.

«Kall meg Wendy. Jeg vet at dette ser latterlig ut. Jeg har operert en liktorn, så nå må jeg komme meg rundt på denne måten.»

«Gjør det vondt?»

«Bare i verdigheten. Vær så god å sitte.» Dr. McElroy hadde litt problemer med å rulle sparkesykkelen bort til skrivebordet. I kurven som hang på rattet, lå det et tøynett med en bærbar pc, noen mapper og en quiltet, blomstret veske.

Chris satte seg igjen og betraktet strabasene. Han oppfattet at hun ville vise at hun klarte seg selv, at hun ikke trengte hjelp når det var helt tydelig at hun gjorde det. Folk er rare. Han hadde lest om henne på sosiale medier og skolens hjemmeside, som hadde hennes biografi og noen bilder. Hun hadde undervist i algebra i tolv år på denne skolen og bodde sammen med mannen David og Bobo, en Pembroke Welsh corgi, i Vendenberg, som lå i nærheten. Bildet av henne på listen over lærere var fra yngre dager. Det var liksom et permanent tilbakeblikk. Bildet av Bobo var nytt.

«Nå skjønner du hvorfor jeg er sen. Det tar en evighet å komme seg rundt. Jeg var sykemeldt under de andre intervjuene, det er derfor jeg må gjøre dette nå. Jeg beklager at du måtte komme flere ganger.» Dr. McElroy plasserte sparkesykkelen ved siden av stolen, plukket opp vesken og nettet og la dem på skrivebordet med masse støy.

«Det er helt i orden, ikke noe problem.»

Dr. McElroy reiste seg fra sparkesykkelen, hoppet til stolen på ett bein og datt ned i den. «Godt jobbet, dr. McElroy!»

«Enig,» sa Chris vennlig.

«Jeg håper du kan være tålmodig en liten stund til,» sa dr. McElroy og dro fram en smarttelefon fra lommen og la den på skrivebordet. Hun stakk hånden ned i nettet og trakk fram en mappe. Hun så på ham med et forvirret smil. «Ja vel, Chris. Velkommen tilbake til Central Valley. Jeg hører at du imponerte dem under intervjuet. Du har allerede beundrere her.»

«Flott, det er gjensidig.» Chris sendte henne et strålende smil. De andre lærerne likte ham, men alt de visste om ham, var løgn. De visste ikke engang at han egentlig het Curt Abbott. Om én uke, når alt var over og han hadde forduftet, ville de lure på hvordan han hadde lurt dem. De ville være sjokkerte og ergerlige. Noen ville ønske å få en avslutning på det hele, andre ville se blod.

«Chris, vi trenger ikke være så formelle, vi kan bare prate litt sammen, siden du gjorde det så bra på de andre intervjuene, og du vet jo at det haster veldig med å få noen i denne stillingen. Du skal erstatte Mary Merriman. Alle her forstår at hun må prioritere sin syke far.» Dr. McElroy sukket. «Hun har allerede reist til Maine, men hun kan nås på e-post og telefon. Hun vil hjelpe deg så godt hun kan.»

Ja da, ja da, tenkte Chris, men sa det ikke. «Det er godt å vite. Så snilt av henne.»

«Ja, hun er kjempegrei, Mary, altså. Selv i de mørkeste stunder tenker hun på elevene sine.» Dr. McElroy lyste opp. «Hvis jeg er rask med papirarbeidet kan du begynne allerede på torsdag, da slutter vikaren. Kan du begynne såpass raskt?»

«Ja, jo før, jo bedre,» sa Chris og mente det. Han hadde mye å gjøre innen neste tirsdag, som bare var én uke til, og han kunne ikke begynne før han var på plass på skolen. Det ga ny mening til siste frist.

«Jeg må advare deg, Mary etterlater seg store sko å fylle. Hun er en av dem som elevene liker aller best.»

«Det er hun sikkert, men jeg er klar for oppgaven.» Chris prøvde å høres veldig optimistisk ut.

«Men det blir nok ikke bare lett for deg, siden vårsemesteret allerede er godt i gang.»

«Igjen, det tar jeg på strak arm. Jeg tok opp det med de andre, så jeg er oppdatert på hvor langt hun var kommet i pensum, og jeg har fått undervisningsplanen.»

«Ja, da er alt i orden.» Dr. McElroy åpnet mappen, som inneholdt en utskrift av Chris’ jobbsøknad, den falske CV-en og de andre fingerte papirene hans. «Kanskje du kan begynne med å fortelle meg om deg selv, Chris. Hvor er du fra?»

«Midtvesten for det meste, Indiana, men vi flyttet mye rundt. Faren min var selger for et firma som solgte utstyr til rørleggere, og området hans endret seg stadig.» Chris var glimrende til å lyve. Faktisk husket han verken moren eller faren. Han hadde vokst opp i fosterhjem utenfor Dayton i Ohio.

Dr. McElroy gløttet på den falske CV-en. «Jeg ser at du har gått på Northwest College i Wyoming.»

«Ja.»

«Er det den institusjonen som har godkjent deg som lærer også?»

«Ja.»

«Hmmm.» Dr. McElroy tenkte litt. «De fleste av oss har studert i Pennsylvania. West Chester, Widener, Penn State.»

«Jeg forstår.» Dette var noe Chris hadde forventet. Det var den viktigste grunnen til at han hadde valgt seg Northwest College som sitt oppdiktede studiested. Sjansen for å støte på noen som hadde studert i Cody i Wyoming var så å si ikke-eksisterende.

Dr. McElroy nølte. «Tror du at du vil passe inn her da?»

«Ja, selvfølgelig. Jeg passer inn overalt.» Chris klarte å la være å la ironien skinne gjennom. Han hadde allerede etablert sin falske identitet hos naboene, den lokale Dunkin’ Donuts, Friendly’s og Wegman’s, personen var skapt like glatt som de store merkevarene med lysende logoer, plastnøkler og bonusprogrammer.

«Hvor bor du?»

«Jeg leier i et nybygd område rett i nærheten. Valley Oaks, hvis du har hørt om det?»

«Ja, der er det koselig,» sa dr. McElroy, akkurat som han hadde forventet. Chris hadde valgt Valley Oaks fordi det lå i nærheten av skolen, men det hadde faktisk ikke vært mange andre gode alternativer. Central Valley var en liten by i den sørlige delen av sentrale Pennsylvania, mest kjent for outlet-butikkene. Fabrikkutsalgene til så å si alle amerikanske produsenter fylte handlesenter etter handlesenter, og alle outlet-butikkene lå på hver sin side av hovedveien, Central Valley Road. På Central Valley Road lå også Central Valley Renseri, Central Valley låsesmed og Central Valley high school, som var bevis på at denne byen manglet fantasi, noe Chris mente var et godt tegn. For ingen her ville noen gang kunne forestille seg hva han egentlig holdt på med.

Dr. McElroy hevet et grånende øyenbryn. «Hva bringer deg til Central Valley?»

«Jeg trengte nye omgivelser. Foreldrene mine døde i en bilulykke for fem år siden. En fyllekjører frontkolliderte med dem.» Chris unnlot å høres selvmedlidende ut. Han hadde lært seg at nøkkelen til å vekke sympati, var å ikke synes synd på seg selv.

«Uff, fryktelig leit å høre.» Dr. McElroys uttrykk myknet. «Kondolerer. Fryktelig å høre at du har lidd slik tap.»

«Takk.» Chris tidde for å skape dramatisk effekt.

«Har du noen annen familie? Søsken?»

«Nei, jeg var enebarn. Fordelen nå er at jeg kan dra akkurat hvor jeg vil. Jeg kom østover fordi det er flere lærerjobber å søke på her, og lønnen er bedre. Lærere her bader i penger, ikke sant?»

Dr. McElroy klukket, akkurat som Chris hadde visst at hun ville. Begynnerlønnen var 55 282 dollar i året. Selvfølgelig var det urettferdig at lærere tjener mindre enn skurker, men livet er urettferdig. Hadde det vært rettferdig, ville ikke Chris ha vært her og latt som han var en annen.

«Hvorfor ble du lærer, Chris?»

«Jeg vet at det høres teit ut, men jeg elsker ungdommer. Det er lett å se hva slags innflytelse man har på dem. Lærerne mine formet meg til den jeg er, og jeg gir dem mye av æren for det.»

«Jeg er så enig.» Dr. McElroy smilte kort og konsulterte den falske CV-en igjen. «Har du undervist i samfunnsfag før?»

«Ja.» Chris søkte på en stilling i samfunnsfag med politikk og økonomi og i tillegg noen timer i strafferett, ironisk nok. Han hadde fabrikkert en historie om tidligere erfaring i fagene og gjort seg kjent med lærebøkene, og han hadde kopiert pensumlisten fra nettet, siden faget hadde felles pensum for hele landet. Hvis de ville gjøre de offentlige skolene til kjedebutikker, var det greit for ham.

«Du liker å undervise på videregående fordi?»

«Ungdommen er så flink, flink til å kommunisere, og det er lett å se at personligheten begynner å ta form. Identiteten ligger i støpeskjeen. De er i ferd med å bli voksne.» Chris hørte et snev av sannhet i sine egne ord, og det gjorde ham mer troverdig. Han var faktisk interessert i identitet og den menneskelige psyke. I det siste hadde han lurt på hvem han var når han ikke lot som han var en annen.

«Og hvorfor samfunnsfag og politikk? Hva er det ved det som vekker din interesse?»

«Politikk er fascinerende, særlig nå om dagen. Det er noe som ungdommen ser på tv og i mediene, og de vil snakke om det. De viktige sakene opptar dem.» Chris visste at opptar var et ord lærere likte, akkurat som slit. Ordene hadde han snappet opp på nettet, hvor det var så mange lærerblogger, Facebook-grupper og Twitter-kontoer at det virket som om nettet var det som opptok lærerne.

«Jeg er faktisk oppvokst i Central Valley, Chris. For ti år siden var det melkebøndene som dominerte her, men etter hvert kom fabrikkutsalgene og tok over. De kom med jobber, men vi har fremdeles en miks av gammelt og nytt, og det ser du i byen. I mange år kunne vi kjøpe alskens landbruksredskaper og traktorer her, men nå skvises de ut av Starbucks.»

«Jeg forstår.» Chris lot som han syntes dette var trist, men det fungerte også greit for ham. Han var avhengig av at folkene her var vennlige, åpne og fremfor alt at de stolte på folk.

«Dessverre er det et skille mellom de som har mye og de som har lite, og det er tydelig for tredjeårselevene, som du skal undervise.» Dr. McElroy nølte litt. «Barna fra velstående familier tar eksamen og søker på college. Barna til bøndene blir værende i byen hvis de ikke får et idrettsstipend.»

«Godt å vite,» sa Chris og prøvde å virke interessert.

«Kan du si noe om hvordan du best kommuniserer med elevene?»

«Å, én til én, helt klart. Ansikt til ansikt, det finnes ikke noe bedre. Jeg er en vennlig fyr. Jeg vil være tilgjengelig for dem på e-post, sosiale medier og sånn, men jeg har stor tro på personlig kontakt og gjensidig respekt. Jeg er sånn når jeg er trener også.»

«Å, det glemte jeg.» Dr. McElroy rynket pannen og bladde i papirene. «Du søker også på stillingen som assisterende baseballtrener. For førstelaget.»

«Ja.» Chris hadde aldri vært trener før, men han tok alle idretter lett. Han hadde oppsøkt innendørs slagbur for å komme tilbake i form. Det verket i den høyre skulderen. «Jeg mener virkelig at det å være trener er som å være lærer og motsatt. Med andre ord underviser jeg hele tiden, enten i klasserommet eller på banen. Omstendighetene spiller ingen rolle, selve stedet er ikke viktig.»

«Det var en innsiktsfull måte å si det på.» Dr. McElroy snurpet leppene. «Som assistenttrener rapporterer du til trener Hardwick. Jeg må nok kunne si at han ikke pleier å beholde assistentene sine veldig lenge. Den siste, vel, flyttet og er ikke blitt erstattet. Trener Hardwick liker å gjøre alt selv, på sin egen måte. Og han kan være en mann av få ord.»

«Jeg gleder meg til å hilse på ham.» Chris hadde undersøkt litt om trener Hardwick, og han var kjent for å være en drittsekk. «Jeg er sikker på at jeg kan samarbeide med trener Hardwick. Han er en institusjon i baseballkretsen, og Central Valley Musketeers har det beste opplegget i hele staten.»

«Det har du rett i.» Dr. McElroy nikket og livnet litt til. «I fjor ble flere av våre spillere rekruttert til første- og andredivisjon.»

«Ja, jeg vet det.» Chris hadde allerede lest om laget på nettet. Han hadde sine helt egne grunner til det. Han måtte gjøre seg til venns med en stille, usikker gutt, helst en som hadde et problematisk forhold til faren sin. Enda bedre var det om faren var død. Det var den samme profilen en pedofil ville være på jakt etter, men Chris var ikke pervers. Han skulle manipulere gutten, han var bare et middel til å nå målet.

«Så hvor ser du deg selv om fem år?»

«Å, her i Central Valley,» løy Chris.

«Men hvorfor her? Hvorfor oss?» Dr. McElroy skakket på hodet, og Chris fornemmet at han måtte levere med dette svaret.

«Jeg liker meg veldig godt her, og Pennsylvanias rullende åser er så ekte som du får dem. Det er rett og slett vakkert. Jeg elsker de rolige omgivelsene og småbysjarmen.» Chris lente seg fram som om han ville blotte hjertet sitt, enda han var usikker på om han hadde et. «Men skal jeg være helt ærlig, håper jeg å slå meg ned her og få familie. Central Valley føles bare som hjemme.»

«Ja, men det høres jo flott ut! Jeg må si at du lever opp til alle mine forventninger.» Dr. McElroy smilte varmt og lukket folderen. «Gratulerer, Chris. Du har fått jobben! La meg være den første til å ønske deg velkommen til Central Valley High School.»

«Fantastisk!» Chris strakte hånden over skrivebordet og smilte sitt mest seriøse smil.

Det var på tide å iverksette planen, og han skulle begynne med trinn én.

TRINN ÉN

Kapittel 2

Chris svingte inn foran Central Valley U-Haul og parkerte Jeepen, en svart Patriot, 2010-modell. Han tok på seg en baseballkaps, gikk ut av bilen og kikket seg rundt. Det var ingen andre kunder der. Det var derfor han hadde kommet midt på en fuktig onsdag formiddag. Han ville ikke ha noen vitner.

Kontoret var en oransje og brun rusten container med glassfront og to sikkerhetskameraer på taket rettet mot inngangsdøren og parkeringsplassen. De var plassert så høyt at Chris’ ansikt ikke ville være synlig under bremmen på skyggeluen.

Dette kontoret var mindre enn det andre flyttebyrået i byen, men her hadde de lagringsmulighet i minilager på baksiden, og hvert lager var temperatur- og fuktighetsregulert slik at de var perfekt egne til å oppbevare gjødsel med ammoniumnitrat, som var hovedingrediensen i hjemmelagde improviserte eksplosiver, for eksempel en bombe hvor man blander ammoniumnitrat med fyringsolje.

Chris gikk bort til rekken av skinnende hvite og oransje pick-uper, laste- og varebiler i ulike størrelser. En tre og en halv meter lang varebil ville være stor nok til å romme de femti gjødselsekkene og det andre utstyret. Hvis den størrelsen ikke var tilgjengelig, kunne han ta en som var fem meter lang, selv om den var tregere og størrelsen kunne tiltrekke seg oppmerksomhet.

Chris så at det sto en tre og en halv-meter på parkeringen. Etter det han hadde lest på nettsiden, var den ledig neste uke, men han ville ikke overlate noe til tilfeldighetene.

«Hei, jeg heter Rick.» En selger i grønn poloskjorte med logo og kakibukse kom bort til ham.

«Hei, jeg heter Mike Jacobs. Hyggelig å hilse på deg.» Chris rakte fram hånden, og Rick tok den med et smil.

«Hva kan jeg hjelpe deg med i dag?»

«Jeg vil gjerne leie en tre og en halv-meter.» Chris pekte på varebilen. «Er dette den eneste dere har?»

«Ja. Når trenger du den?»

«Hm.» Chris tok med vilje en tenkepause. «La meg se, i dag er det onsdag den trettende. Jeg trenger den mandag i neste uke, den attende. Er den ledig da?»

«Jeg må se etter, og i tillegg må du få et prisoverslag. Du kan sjekke tilgjengelighet på nettet og reservere med et kredittkort.»

«Jeg så det, men jeg vil ikke reservere den på nett og sende nevøen min for å hente den bare for å oppdage at den ikke er ledig.»

Selgeren ble usikker. «Sa du at det er nevøen din som skal hente den?»

«Ja, det er han som vil hente den. Jeg er bare i byen nå i dag. Jeg betaler når jeg er sikker på hvilken dag jeg trenger den.»

«Hvor gammel er han?»

«Sytten, han går tredje året på high school.» Chris utbroderte ikke noe mer, for han kunne ikke. Ikke ennå, i hvert fall. Han hadde nettopp fått e-posten som bekreftet at han var ansatt, og han var på vei til skolekontoret for å fylle ut de siste skjemaene. Han skulle begynne å undervise i morgen, og han måtte velge ut en gutt med en gang.

«Å, det er et problem. Han må være atten for å leie en av våre varebiler.»

Chris blunket. «Men det er jeg som leier den, ikke han.»

«Beklager, det spiller ingen rolle. Han kan verken hente den eller kjøre den for deg hvis han er under atten.»

«Jaså?» sa Chris og lot som han var overrasket. Hos Ryder måtte de være atten, og hos Penske tjueen. «Men han har førerkort, og jeg sender med ham kontanter.»

«Beklager, jeg kan ikke hjelpe deg. Firmaets regler. Det står på nettet under ofte stilte spørsmål.»

«Rick, kan du ikke være litt fleksibel med reglene for en gang skyld, bare? Jeg kan ikke dra helt tilbake til Central Valley bare for å hente bilen.»

«Niks, beklager.» Selgeren pekte på tilhengerne i enden av rekken. «Kan du bruke en tilhenger? Han trenger bare å være seksten for å leie tilhenger.»

«Nei, jeg må ha en varebil.»

«Da kan jeg ikke hjelpe deg, beklager. Har du sjekket hos Zeke?»

«Hva er det?» Chris spisset ører.

«Å, du er jo ikke herfra. Alle her har hørt om Zeke.» Selgeren smilte. «Han har bodd her i Central Valley i en evighet. Han reparerer landbruksbiler. Han kan reparere alt mulig. Han har alltid en varebil stående til salgs eller utleie, og alle som bor her, bruker ham når vi ikke har det de trenger. Jeg tviler på at han vil være så streng med å leie ut til en syttenåring. De fleste av disse bondeguttene har kjørt siden de var tretten.»

«Godt å vite,» sa Chris og mente det. «Hvor holder han til?»

«Rett utenfor byen, på hjørnet av Brookfield og Glencross.» Selgeren smilte lurt. «Han har ikke noe skilt, men du kan ikke unngå å se det.»

Et kvarter senere kjørte Chris bortover Brookfield Road og skjønte hva selgeren hadde ment da han sa at han ikke kunne unngå å se hvor Zeke holdt til. Krysset mellom Brookfield og Glencross var midt i en åker med soyabønner, og på det ene hjørnet sto en garasje av lecablokker omgitt av gamle lastebiler, rustne traktorer og brukt landbruksutstyr ved siden av farlig lutende stabler av gamle dekk, sykler og en og annen hvitevare.

Chris svingte inn på den skitne asfalten og parkerte foran garasjen. Han gikk ut av bilen og beholdt skyggeluen på, selv om det ikke var noen overvåkningskameraer å se. Det var ingen folk å se heller, og den eneste lyden var toneløs sang fra en av de åpne båsene.

«Zeke?» ropte Chris og gikk inn i garasjen hvor en loslitt mann i åttiårene jobbet på en Ford pickup på jekken. Han hadde en sigarett dinglende i munnen, og brillene var reparert med plaster over broen.

«Yo.»

Chris smilte vennlig. «Hei, jeg heter Pat Nickerson. Jeg hører at du muligens har en varebil å leie meg. Nevøen min må hente den for meg, for jeg er bare i byen i dag. Men han er sytten. Er det greit for deg?»

«Er han en grei gutt?» spurte Zeke med smale øyne.

«Ja.»

«Da er det nei!» Zeke brast i latter som gikk over i hoste, men han tok ikke sigaretten ut av munnen.

Chris smilte. Denne fyren var perfekt.

«Hva slags varebil trenger du?» Zeke fortsatte å arbeide på undersiden av bilen.

«En tre og en halv meters varebil.»

«Jeg har to, en fire meter og en Big mama.»

«Fire meteren passer bra. Og den fungerer greit?»

«Å, må den fungere også?» spurte Zeke med steinansikt og begynte å le og hoste og harke igjen.

Chris smilte og spilte med, selv om han var dødsens alvorlig. En ustabil varebil var ikke godt nok. «Så den går greit.»

«Ja. Du kunne fått tatt den ut på en prøvetur, men den er ikke her. En fetter av meg bruker den.»

«Når er den tilbake? Nevøen min må hente den neste uke, mandag morgen.»

«Ikke noe problem. Både den og en annen er tilbake innen da. Det er lite å gjøre på denne tiden av året, ingen har vært innom. Jeg har alltid et eller annet. Hvis du skal flytte på mandag, er den her søndag kveld.»

«Greit, jeg skal bare dobbeltsjekke med nevøen min. Jeg gir deg beskjed.» Chris sa ikke at han ikke trengte bilen til flytting, men for å frakte en gjødsels- og fyringsoljebombe som skulle drepe så mange som mulig og forårsake masseødeleggelser. En sånn bombe var lett å lage og trygg å sette sammen. Bland 96 prosent ammoniumnitratgjødsel og 6 prosent dieselolje, eller parafin, i en tønne slik at det blir en slags grøt med samme konsistens som vått mel. For å gjøre den enda mer eksplosiv tilsettes nitrometan, som er drivstoff som brukes i motorsport eller hobbyraketter og er lett å få tak i. Fest en tennhette til TNT eller en Tovex-pølse, bruk elektrisitet som antenningsmåte og slipp den nedi tønnen.

«Greit, kamerat. Ring eller stikk innom. Jeg står oppført i katalogen. Hvor lenge må du ha bilen?»

«Bare en dag eller to.»

«Greit. Syttito dollar dagen, kontant. Du fyller den med bensin. Den vil være klar til nevøen din skal hente den mandag morgen. Klokken ni.»

«Og hvordan kan jeg være sikker på det?»

«Fordi jeg sa det.» Zeke klukklo, sigaretten var brent helt inn til leppen hans nå. Bombingen skulle foregå på tirsdag. Bare seks dager til.

Kaboom.