Gert Nygårdshaug

Zoo Europa

Roman

Gert Nygårdshaug

Zoo Europa

Roman

I

BORGERKRIG

(versjon 37.0)

1.

MINO

Det dampet, fuktigheten i jungelen fikk skjorten til å klebe seg til kroppen.

Han smøg seg varsomt frem under det tette løvverket. Lyttet til alle lydene han kjente og elsket. Ble en stund stående og smile under et tre i full blomst, som et blinkende fyrtårn i alt det grønne.

Dicorynia paraensis, hvisket han mot stammen; det latinske navnet faren hadde lært ham, glemte han aldri. I en trekrone like ved skvatret en flokk hoatziner, mens en sverm statiras, sitronsommerfugler, lettet fra en vannpytt som den kraftige ettermiddagsskuren hadde etterlatt. Han kjente en nærmest jublende lykke ved å lytte, se og lukte frodigheten rundt seg, alt livet som yret og utfoldet seg i utallige variasjoner, fra skogbunnen og opp i trekronene.

Det var her han var født, her han hadde vokst opp. Minnene fra barndommen strømmet på, sterke, gode.

Det var her all magien kom fra.

Mens han forsiktig beveget seg fremover, undersøkte han bladverket på de ferske trærne som brått hadde trengt seg frem overalt, også her i regnskogen. Den nye skogen hadde ikke skadet den opprinnelige. Det var som om den hadde ærefrykt for og respekterte den eksisterende vegetasjonen som hadde brukt 3 millioner år på å bli slik den var, med sitt rike mangfold av arter. Nå fylte disse vekstene opp tomrom og la seg mykt rundt eldgamle stammer med sitt jomfruelige, grønne slør. En perfekt symbiose, en fullkommen balanse.

Mens han gikk dypere og dypere innover jungelen, snudde og vendte han på de ferske, papirtynne bladene som bare for noen dager siden ikke fantes her, men som nå raskt hadde vokst seg frem. Nesten raskere enn øyet kunne registrere, hadde den nye vegetasjonen også nådd det innerste av Amazonas’ jungel.

Himmelblomsttreet.

Det var slik det skulle bli, visste han.

Det var slik senhor Yenso og han hadde planlagt.

Han løftet varsomt blader til side. Og snart fikk han øye på det han lette etter: På undersiden av bladene i et tett, nyutsprunget løvheng var han vitne til et lite mirakel. Ved dette synet merket han at alle jungellydene bruste opp, ble sterk musikk som vokste frem og fylte kroppen hans med dyp og inderlig glede, takknemlighet.

En stund ble han bare stående og se. Så åpnet han esken han hadde brakt med seg, og begynte varsomt å plukke bladene rene. De var ikke bare noen få, de var mange. Veldig mange!

Han fylte esken med hundrevis, kanskje tusenvis.

Deretter satte han seg ned under det store sorac-treet, visdomstreet, som sucuruciene kalte det. Tilbrakte man livet i nærheten av et sorac-tre og så det blomstre, ville all visdom som regnskogen skjulte, bli åpenbart, fortalte den gamle indianermyten.

En gang hadde han sittet under det store treet og vært vitne til at den flammende, rødgule blomsten i kronens topp hadde sprunget ut. Det skjedde bare én gang i det mektige treets lange liv.

Han hadde lyttet og forstått.

Nå la han esken med det dyrebare innholdet forsiktig ned i bunnen av den store sekken han bar med seg. Deretter takket han tapiren for kjøttet den hadde gitt ham, etter at han hadde felt et ungdyr med blåserøret; fant frem de røkte kjøttstrimlene og åt dem sammen med maracusa-fruktene han hadde samlet.

Lenge ble han sittende under sorac-treet.

Mannens alder var ubestemmelig. Det renskårne, nærmest feminine ansiktet under det tette, blåsvarte håret kunne være alt mellom tyve og femti.

Så reiste hans seg, og med en magikers letthet og eleganse beveget han seg tilbake gjennom den tette skogen.

Han var Mino Aquiles Portoguesa.

2.

KARL IVER

Det var natt over Europa.

En lang, tung og mørk natt. Ingen visste hvor lenge den ville vare. Om en ny dag noen gang ville gry. En tid der harde, dystre skyer, som vinger av bly, hadde bredt seg langsomt og uunngåelig over kontinentet. Alt var blitt en skyggeverden, der konturene av det som eksisterte trakk seg tilbake, inn i seg selv, inn i en lindrende glemsel, fri for håpløshetens pulserende smerte. De som fremdeles levde i skyggene, lot minnene gløde i deres indre, og de mest optimistiske mente at det snart ville komme en ende på denne natten. Slik at verden enda en gang kunne starte på nytt.

Karl Iver Lyngvin levde i skyggene.

Der hadde han vært lenge.

Han bodde der, alle disse mørke dagene og nettene.

I sitt skjul hadde han alle sanser skjerpet og holdt seg gjemt mesteparten av tiden. Nå satt han godt skjermet bak en hagtornbusk og speidet ned mot en folketom gatestump. Klokken nærmet seg åtte om kvelden. Et dystert, sinoberrødt slør lå over landskapet fra brannene i bykjernen som aldri lot til å ta slutt.

Sulten gnog i tarmene, det var snart tre dager siden han hadde skrapt den siste hermetikkboksen tom. Han måtte finne noe å spise. Og han hadde et lite håp: De tre siste kveldene hadde han fra sitt skjul i den gjengrodde Cottons Park iakttatt to sortkledde aktivister, sannsynligvis fra Umayya Hayan-gruppene, som kontrollerte dette distriktet, denne forstaden i London. Han hadde sett at de først kom gående med en tom håndtralle og en halv time senere returnerte med trallen full av grønne bokser. Det kunne da ikke være annet enn mat i disse boksene?

Han ventet. Kikket ned mot den trange gaten som han visste tok slutt nesten oppe mot en større ferdselsåre. Hva som måtte finnes i enden av denne gaten som virket temmelig ubebodd, hadde han ingen anelse om, og det var det han aktet å finne ut nå i kveld.

St. Edwards Way måtte ha vært en sterkt trafikkert ferdselsåre for bare et år siden, men nå lå den der taus, stille, som en grå, livløs slange. Slik alle veier var blitt. Og midt i kjørefeltene på motorveiene, i gater og på fortau kunne man overalt se biler, forlatte, tomme skall; døde.

Han knep øynene sammen og trakk seg litt tilbake, gikk ned på huk. De kom. Ut fra skyggene. Omtrent på samme tid som sist. Denne gangen var det tre av de sortkledde. Den ene, mager og høy, gikk foran de to andre, en yngre gutt og en eldre mann. Det var gutten som trakk trallen.

Karl Iver Lyngvin kikket vaktsomt rundt seg, trakk hetten på jakken over hodet for å skjule det lange, lyse håret som rakk nesten ned til skuldrene, og reiste seg opp. Grep den tomme ryggsekken og fikk den opp på skuldrene. Det var ingen andre ute i gatene. Han hadde latt håndvåpenet bli igjen på leirplassen. Men jaktkniven var på plass i sliren i beltet. Så snek han seg nedover skråningen og nærmet seg ruinene etter den fire hundre år gamle kirken.

Mens han forsiktig fulgte etter de tre, gløttet han over mot kirken. Han hadde lenge iakttatt hvordan arbeidere som støttet opp om og var lojale mot Umayya Hayan, hadde påbegynt byggingen av en moské på den åpne plassen i sentrum av denne forstaden. Med stein som de brakk og sprengte løs fra den gamle kirken. Men for et par måneder siden hadde dette arbeidet stanset. Og han skjønte hvorfor. De manglet mat.

Alle manglet mat nå.

Han hadde sett hvordan de få innbyggerne som fremdeles holdt til her – for det meste somaliere og sudanesere – begynte å bryte opp asfalt og brolegning ved huset eller blokken der de bodde, for å finne jord de kunne dyrke. Slik så store områder her – og sannsynligvis også andre deler av Londons utkanter – nå ut som om gigantiske jordrotter hadde herjet og endevendt gater og fortau; brostein, asfaltflak og betongklumper lå hulter til bulter stablet omkring. De få etniske britene som hadde holdt til her før borgerkrigen, hadde for lengst forduftet.

Det var stille.

Ingen dur fra maskiner eller motorer.

Ingen gatelys eller blinkende neonreklame over knuste, tomme butikkvinduer.

Og den giftigrøde disen som hang over landskapet fra brannene i sydvest, gjorde maikvelden uvirkelig, nærmest truende.

At han hadde funnet seg et tilholdssted i det tette krattet i en helning i Cottons Park, var ikke tilfeldig. Det verste lot til å være over her, i denne forstaden. Den var etter hvert blitt et relativt fredelig område. Han så sjelden opptøyer og konfrontasjoner. BNF, British National Front, den mest aggressive gruppen av nasjonalister og ny-fascister, holdt seg unna. Og den erklærte, ikkevoldelige bevegelsen bestående av supportere fra de to politiske partiene Labour og Tory – som hadde fått det pussige navnet Laboratory – hadde mer enn nok med å forsvare barrikadene som var reist rundt noen av Londons mest berømte og ikoniske helligdommer, British Museum, Tower, Westminster-katedralen og Buckingham Palace. Fra sistnevnte fortalte ryktene at den gamle og senile kong William med resten av kongefamilien for lengst var flyktet til et ukjent sted.

De få gangene han uforvarende hadde støtt på noen av innbyggerne her, hadde han bare møtt ignoranse, men også mottatt hånord og noen spyttklyser før han rolig hadde trukket seg unna; så langt hadde han unngått fysiske angrep. Men han kunne aldri vite hvordan det sto til med psyken til dem han måtte møte.

Det finnes ikke ondskap, bare kampen for å overleve.

Han trakk seg ned mot gatestumpen, holdt seg i skyggene, skjulte seg bak hekker og hushjørner, men slapp aldri de tre med trillevognen av syne. Han fulgte etter inn på et område der det sto stabler av bildekk utenfor en grå, rustflekket lagerhall. De gikk målbevisst videre innover området og kom til en grønn, vindusløs murbygning. Fem–seks av de selvkjørende elbilene av SUV-typen med MUSK V-logoen på panseret sto avkreftet og uten sjel klemt inn mot den ene veggen. Bulkete, nedsteinete, med knuste ruter. Også disse var grønne.

Han huket seg ned bak en av bilene og så at de tre stanset utenfor en portlignende dør pansret med jernbeslag, men der det var brutt opp, skåret ut et takkete, fotballstort hull rundt dørhåndtaket. En grov kjetting med en diger hengelås hang ut av hullet.

Den høye, tynne mannen ble stående en stund ved porten, mens han kikket seg vaktsomt omkring. Så løftet han en pekefinger, bydende mot gutten og den eldre, og som om dette var avtalt på forhånd, trakk de seg tilbake rundt et hjørne ute av syne for den andre. Raskt løp denne bort til en av bilene og grov i sanden under det høyre bakhjulet. Snart hadde han en nøkkel i hånden. Tilbake ved porten plystret han høyt, og gutten og den gamle dukket igjen frem bak hjørnet.

Kjettingen ble fjernet, porten gled opp, og alle tre forsvant inn med trallen.

Karl Iver Lyngvin skjønte plutselig hva dette var for noe. Et militært depot. Kunne det være våpen de hentet og fraktet bort herfra? Sprengladninger i de små boksene trallen hadde vært lastet med? Han kjente plutselig skuffelsen bite seg fast under brystbenet; et vondt glefs, deretter håpløshet, tristhet, mismot og sinne. Likevel ble han stående og vente.

Etter et kvarter kom de tre ut igjen. Nå var trallen fullastet med grønne bokser eller esker. Prosedyren gjentok seg, gutten og den gamle forsvant bak et hjørne, kjettingen kom på plass, den tynne gjemte nøkkelen under bilhjulet, plystret, og snart gikk de tilbake samme vei som de var kommet. De passerte bare noen meter fra der hvor han sto. Kunne være eritreere, tippet han, ut fra den litt lyse hudfargen.

Han ventet i ti minutter.

Deretter gikk han bort til bilhjulet og grov frem nøkkelen. Kjettingen i det takkete hullet låste en hendel på baksiden. Han åpnet døren, men trakk den etter seg da han gikk inn.

Innenfor var det mørkt.

I den ene sekkelommen hadde han en av sine fluxtennere. Flammen lyste opp, og i noen sekunder så han konturene av digre stabler med identiske bokser langs veggene. Det måtte være tusenvis, titusenvis, i det romslige lokalet, men kunne dette være sprengstoff, ammunisjon?

Han skrudde opp flammen, og kunne tyde følgende inskripsjon på boksen han holdt i hånden, og som han mente kunne veie bortimot en kilo: ‘ARMED FORCES OF THE CROWN. British Army.’ Faen! Skuffelsen fikk ham nesten til å synke sammen. Likevel tok han med boksen bort til døren, åpnet en glipe slik at litt lys kom inn, og kunne lese det som sto med mindre skrift: ‘Emergency supplies, weight 1,9 pound, 3150 calories.’

Mat!

Han holdt nesten på å rope ut, kjente at han skalv, men tok seg sammen, vrengte av seg ryggsekken og begynte å fylle den. Nesten førti bokser fikk han plass til. Selv om han var matt, utsultet, merket han ikke vekten da han fikk den opp på ryggen. Nå hadde han noe å spise i minst en måned fremover.

Karl Iver Lyngvin låste ikke porten til det militære depotet. Han lot den stå åpen. Det var mange rundt omkring som hadde rett til å forsyne seg. Det var ikke noe godt tegn at det var lenge siden han hadde sett barn spille fotball eller sykle rundt på det åpne torget.

Sulten gnog, og han hastet i vei oppover gaten. Glemte aktsomheten, og i det dunkle kveldslyset så han ikke personen som kom ut fra en dør, før han rakk å trekke seg i skjul.

Det var en kvinne.

I brun hijab, med en plastbøtte i hånden. Han kunne skjelne et vakkert ansikt, med lyse rynker i det ibenholtsvarte da hun kom nærmere. Men øynene manglet liv, virket matte, knapt skjermet av øyelokk nesten uten vipper, øyebrynene pistrete og smale, formet som en sirkumfleks. Hele ansiktet virket stivnet og fraværende.

De ble stående og se på hverandre en kort stund, før hun raskt senket blikket. Karl Iver Lyngvin holdt håndflatene opp foran seg, smilte. Hun smilte ikke tilbake, men med den ledige hånden pekte hun mot nedløpet fra en takrenne der det sto en balje fylt med regnvann.

«Hente vann.»

«Har du ikke vann i huset?» spurte han forsiktig.

Hun svarte ikke, ble stående og stirre ned i gaten.

«Har de stengt av vanntilførselen?»

«Ikke snakke,» kom det lavt fra kvinnen.

«Kan du ikke snakke?»

«De ødela vannledningene i husene her for en måned siden, jeg er redd, de er onde, og jeg kan ikke snakke med deg, du er en kafir.» Ordene kom lavt og hviskende.

«Det er ikke farlig å snakke med meg.»

«Min mann slår meg om han ser at jeg snakker med vantroende. Nå må jeg gå.» Hun tok noen skritt i retning takrennen og vannbaljen.

«Vent litt,» sa Karl Iver Lyngvin. «Har du barn?»

Hun stanset, så på ham, fryktsomt. Øynene lå dypt under pannen, gjenspeilet nød, måneders redsel og avmakt.

«Tre. Og de gråter hele tiden. Nå skal jeg hente vann.»

«Ser du den døren, den porten der borte, det grønne murhuset uten vinduer?» sa han og pekte. «Bak den døren kan du finne mat. Masse mat. Skjønner du det?»

Hun kikket i retningen han pekte.

Så vendte han seg bort og gikk hastig videre.

I skråningen, på vei opp mot den gjengrodde parken, der leirplassen hans lå gjemt, måtte han sette seg ned og hvile. Remmene på ryggsekken skar seg inn i de magre skuldrene. Snart skulle han spise. Han ville bli så mett som han ikke hadde vært på uker.

Landet og denne naturen var ham fullstendig fremmed. Og det var ingen mening i at han selv fremdeles eksisterte. Likevel var han her, levende. Stillheten og den vakre døden han hadde hatt som oppdrag å plante, hadde ikke kommet. Han hadde feilberegnet tiden, hatet og raseriet. I denne tilværelsens fengsel fantes ingen fjerne blåner der blikket hans kunne søke mot hemmeligheter som skjulte seg bak neste vól, neste fjell: et ørretvann, en glemt setervoll, en frodig bekkedal. Eller som de siste årene i regnskogen: inn mot en vegg av levende, grønne vekster der det yret av meningsfylt liv og utfoldelse.

Det var ingenting vakkert i dette landskapet. Han kunne smile, og det knurret tilbake. Og nettene han hver kveld sank inn i, var fylt av savnets mørke og vonde murring.

Likevel måtte han videre, videre mot et noe han ikke visste hva var, men der tankene med tiden kanskje kunne spinne et nett av håp og fortrøstning.

Han lot blikket gli nedover mot den ødelagte kirken. Det var første gang han så den fra denne retningen og så nærme som nå. Veggene i tårnet var revet, bare bærebjelker sto igjen over de taggete restene av kirkeskipet.

Da så han kråkefuglene igjen. Han hadde flere ganger, på lengre avstand, iakttatt hvordan flokker av kråker svermet rundt de gjenværende bærebjelkene av tårnet, om morgenen og på kvelden.

Han stirret. Inne i tårnet så han noe som hang og dinglet.

En skikkelse. Den roterte sakte rundt, beveget seg, mens fuglene bakset omkring, sloss for å komme til.

Det var et menneske som hang der.

Karl Iver Lyngvin reiste seg, snudde seg bort.

Det finnes ingen ondskap. Bare kampen for å overleve.

3.

KARL IVER

Det var tidlig morgen.

I snart en uke nå hadde han spist seg mett hver dag. Innholdet i de grønne boksene, militære stridsrasjoner, var kraftig og mettende. Friskt vann hadde han fra plastflaskene han stadig fylte opp fra den lille sildrebekken i skråningen like bortenfor.

Men kjente ingen tilfredsstillelse.

Han kunne sitte i timevis og stirre ut i tomme luften, og slik satt han også nå. Lyset fra den tidlige morgensolen trengte gjennom røykdisen, inn gjennom buskaset og fikk alle sjatteringer av grønt til å leve, gryende blomsterknopper åpnet seg forsiktig, og måltrosten plystret i trekronene over ham. Han enset ikke noe av dette.

Zoe, hvor er du! ropte det inne i ham.

Noen netter, da ropet var som høyest og vekket ham i søvnen, innbilte han seg at han hørte at hun svarte, hørte stemmen hennes et sted inne i buskaset. Jeg er her, Karli, jeg og barnet vårt, vi kommer.

Hallusinasjoner.

Han ristet kraftig på hodet og reiste seg. Han måtte vekk herfra. Det var bare et tidsspørsmål før noen oppdage leiren hans, det lille krypinnet der han hadde sovet og bodd de siste månedene, godt skjult inne i den tette vegetasjonen rundt noen steinblokker på sørsiden av parken. Han hadde hørt stemmer like ved flere ganger i det siste, og han forsto at noen skulle begynne å dyrke opp parkområdet. For sikkerhets skyld, i tilfelle noen kom overraskende og brått på, hadde han gjemt unna mesteparten av turutstyret og våpnene.

I all håpløsheten hadde han på forunderlig vis maktet å mobilisere i hvert fall et minimum av overlevelsesinstinkt. Han skjønte ikke hvor det kom fra, men det var der.

Allerede fra første stund – da det hele brøt løs – fra bombeeksplosjonene på flyplassen som visstnok hadde drept over tre tusen og skadet det mangedobbelte, hadde han tvunget seg til å tenke langsiktig og strategisk, som om han forsto hva som ville komme.

Og det kom.

Opptøyer, gatekamper, barrikader, brann, bomber.

Til slutt full borgerkrig.

London var blitt en krigssone bare uker etter Heathrowbombene. Ikke bare London: Alle de store byene i landet var blitt slik, hadde han skjønt. Og det sammen skjedde på kontinentet, i Frankrike, Tyskland og Italia.

Europa var brått blitt stukket i brann, det hadde visstnok ulmet lenge mens han selv hadde befunnet seg et helt annet sted på kloden.

Og mens kaos og panikk herjet de første ukene, hadde han gått omkring og iakttatt det uvirkelige; skyting, død og lemlestelse, blodige gater, skamferte kropper, mishandlede lik. Plyndringer. Ikke et helt vindu fantes i gatene; matbutikker, urmakere og bilfirmaer ble fullstendig ødelagt. Elektronikk- og gullsmedforretninger ble invadert av horder med mennesker som aldri før i sitt liv hadde stjålet så mye som en eneste tyggegummipakke.

Han hadde iakttatt alt dette, skremt.

Og tenkt.

Skulle han overleve dette meningsløse, absurde, måtte han planlegge. Som om han skulle begi seg på en lang tur ut i ødemarken, bort fra sivilisasjonen, der alt var avhengig av bare ham selv og det han fraktet med seg.

Derfor hadde han en dag fulgt mobben som slo seg inn i en våpenforretning. Der forsynte han seg med fire ting: en Glock 17-pistol, en dobbeltløpet automathagle og en Mercury Bower-kniv med slire, samt flere esker med ammunisjon. I en sportsforretning – der han nesten var alene – fant han en solid ryggsekk, et lite telt, sovepose, praktiske klær og diverse annet turutstyr. Alt kunne bæres på ryggen. Han skjønte at det var slikt han ville kunne trenge i dagene, ukene, kanskje månedene fremover.

Karl Iver Lyngvin hadde tilbrakt nesten hele sin ungdom og voksne liv i villmarken. Som fjelloppsynsmann og viltvokter i Femundsmarka nasjonalpark i Norge. Helt frem til han i en alder av trettito ble headhuntet som mannskap til en forskningsstasjon i regnskogen i Kongo, der han hadde tilbrakt de to siste årene.

Og nå var han her. I London, en park. Gjemte seg bort som et uønsket individ, utstøtt av et fellesskap som kanskje hadde vært der tidligere, men som nå var fragmentert, pulverisert. Og tankene på hva som hadde ført ham hit, så brått, så dramatisk, smertet. Men dette var tanker han den siste tiden sjelden tillot å komme til overflaten.

Han lyttet.

Nå var det stemmer igjen, folk, ikke langt unna. Han måtte vekk. Parkområdet ville snart bli oversvømt av desperate mennesker som søkte etter jord, søkte etter et sted det var mulig å dyrke mat. Men hvor skulle han gjøre av seg?

Han visste ikke, han måtte bare gå.

Bort fra den store byen.

Pakkingen gikk raskt. Snart hadde han sekken med telt, sovepose, noen toalettsaker og resten av utstyret på ryggen, haglgeværet over skuldrene. Han ønsket ikke å støte på noen før han var i sikkerhet ute på den brede, øde motorveien som førte ut av Londons forsteder i sydøstlig retning.

Uten å ha blitt hindret nådde han veien og klatret over autovernet. På andre siden, i skråningen ned mot bebyggelsen, så han en flokk kvinner som gikk bøyd og sanket løvetannblader. Sortkledde. Niqab og burka. Han løftet hånden, men ingen vinket tilbake.

Snart hadde han lagt tettbebyggelsen bak seg. Han var i ferd med å gjøre det som de fleste etniske briter – men også mange innvandrere – hadde gjort for måneder siden, forlatt byen og de meningsløse kamphandlingene som aldri lot til å ta slutt. Hvor tok de veien? Sannsynligvis til de åpne markene, skogene, engene; bondegårdene, gartneriene der det fremdeles kunne finnes mat, og der bøndene trengte manuell arbeidskraft nå ettersom all maskinell virksomhet hadde stanset opp. Ingen elektrisitet. Ingen form for drivstoff. Og heller ingen kommunikasjon; de digitale bærebjelkene som hadde holdt samfunnet oppe det siste trekvart århundret, var sabotert, brutt sammen, dødt. Hver lille landsby, hver gård, hver bosetning var blitt en isolert øy.

Hvorfor hadde han ventet så lenge, over et år?

Fordi han ikke ville gi slipp på håpet. Håpet om at alt stilnet, gled over, at urolighetene skulle ta en slutt, og at det kunne oppnås en form for kontakt med verdensdelen langt der nede i syd. Med Afrika, Kongo, med forskningsstasjonen han hadde forlatt.

Med kvinnen han hadde sveket.

Zoe Wildt, entomologen, sommerfuglkvinnen, som nå måtte ha født deres barn. En gutt? En pike? Tankene på alt han ikke visste, pinte ham der han mekanisk tok skritt for skritt fremover på den øde motorveien. Mens minner, bilder tvang seg frem. Ordene, fra en av de siste samtalene de hadde hatt, krafset ubønnhørlig i minnet hans.

«Når drar du?» Øynene hennes var store og blanke i det svake lyset rundt forskningsstasjonen. Jungellydene omkring sterke og gode.

«Om noen uker.»

«Og blir borte i nesten to måneder?»

«Noe sånt.» Løgn!

«Og du har ingen motforestillinger mot å forlate din gravide kjæreste så lenge?»

«Kjære Zoe. Jeg har ikke noe valg. Det er et pålegg, en ordre.» Løgn. Løgn!

Klumpen i halsen var der, den hadde vært der hele tiden. Løgnene; hvor mange ganger hadde de ikke truet med å sprenge hodet hans i fillebiter. Sannheten var at han aldri skulle komme tilbake. Han skulle dø. Sammen med millioner, milliarder av andre.

Mens Zoe Wildt og barnet skulle leve.

Minnet, det nære, brutale minnet: På Heathrow, på flyplassen, i avgangshallen, sammen med tusenvis av andre, bare en halv time før bombene detonerte, hadde han hatt to valg. Men oppdaget plutselig en tredje mulighet. I lettelsen over dette hadde han øyeblikkelig forlatt avgangshallen og fulgt EXIT-skiltene til en bussholdeplass. Bussen hadde kjørt to kilometer da de hørte eksplosjonene og så den svarte røykskyen.

Spørsmålet som stadig kvernet rundt i hodet hans i månedene etterpå, var om det som hadde skjedd – at hans eget oppdrag feilet og en borgerkrig, en sivilisasjonskollaps, hadde startet – var gitt helt fra begynnelsen, styrt av en kraft han ikke ante noen ting om.

Det kunne han ikke vite.

Han gikk.

Ingen tanker nå. Bare gå.

Den varme maidagen gjorde at han svettet, og han vrengte av seg allværsjakken og puttet den under lokket på ryggsekken.

Du har ikke lenger noe mål i livet, Karl Iver Lyngvin.

Han tvang stemmen i seg til å tie. For var det ikke slik, var ikke dette evolusjonens imperativ, livets innerste mening, at ingenting er, som ikke skal? Og han var. Tanken på denne enkle sannheten fikk skrittene hans til å øke takten. Hans stoiske livsvisdom og hans nysgjerrige tilnærming til alt som var uoppdaget, til det ukjente, var fremdeles en gnist som underlig nok ulmet et sted inne i ham. Intet kunne ikke eksistere uten et noe. Enkel filosofi.

For det var ikke døden Karl Iver Lyngvin fryktet.

Han var, eksisterte. Og et sted var også Zoe og barnet. Et ørlite smil gled hastig over det magre ansiktet da han forlot motorveien og siktet seg inn mot et skogholt der han ikke kunne se noen bebyggelse i nærheten.

4.

MINO

Han var der igjen: i hinnen mellom luft og vann.

Der Den Første Beveger hadde gjort at alt beveget seg.

Der han kunne se alt.

Alt som hadde vært, og mye av det som skulle komme.

I denne hinnen hørte han vennenes stemmer og latter. Lekekameratene Lucas, Pepé og Armando som ertet skilpadder under platantreet på torget, før helikoptrene med brannbomber og mitraljøser kom. Han hørte den store magikeren Isidoros kneggende latter da han utførte sine små mirakler. Og Jovina, Ildebranda og Orlando på stranden, før tyrkiske jandarmas sendte kuleregnet mot dem. Og ikke minst hans kjære Maria Estrella.

Alle var døde nå.

Mino Aquiles Portoguesa hadde mistet mye. Men ingenting var borte.

Han lå i den ørtynne hinnen mellom luft og vann, med ansiktet ned i den mektige floden Rio Negro, den sorte elven som møtte den like mektige, men gråmudrete Amazonas ved jungelhovedstaden Manaus. Byen var borte nå. Spist, slukt og fortært av den nye skogen. Fra ruinene etter det store, flotte hotell Tropical like overfor bredden stakk stammene til Himmelblomsttreet opp.

Menneskene var for lengst blitt til støv.

Han lot seg flyte i vannskorpen lenge, før han svømte sakte inn mot land. Voktet seg nøye for ikke å få den minste lille dråpe vann i munnen eller nesen. Den kjemiske analysen som senhor Yenso, vennen, hadde skrevet ned i sin bok, viste at røttene i den nye skogen gjorde alt vann de kom i nærheten av giftig, en svært sterk gift, men som ville fortape seg etter noen uker. Dette fortalte han de spredte stammefolkene han traff på i sin ferd gjennom jungelen; de måtte bare drikke regnvann.

De hadde lyttet og takket.

Han hadde forlatt senhor Yenso – eller Jens Oder Flirum, som var hans virkelige navn – i Europa der han skulle iverksette sin del av Den Store Planen. De hadde sett skogen vokse frem i Frankrike. Ofte kunne han kjenne, nesten høre vennens tanker, de nådde ham overalt hvor han befant seg; slik var vennen aldri ute av syne. Og akkurat nå visste han at senhor Yenso hadde det vondt.

På bredden av den sorte elven fant han en ørliten glipe der sollyset trengte ned mellom løvkronene. Han satte seg ned, lot solen tørke kroppen og lukket øynene. Duften av canforeira, kamfer, fra et stort tre i nærheten gjorde ham lykkelig. Igjen kunne han se hvordan sammensmeltingen av den gamle og den nye skogen var fullkommen; vekstene omfavnet hverandre i noe som kunne minne om et prøvende, erotisk favntak.

Ingen død, bare liv.

Fra sekken tok han frem esken. Åpnet den, og plukket en håndfull ferske blader som han la nedi. Snart måtte han ha en mye større eske, visste han.

Han hadde fått den evnen å kunne høre tanker fra mennesker som sto ham nær. Denne underlige evnen hadde kommet litt etter litt, og var blitt sterkere da den nye skogen vokste frem. Han kunne ofte høre senhor Yensos stemme.

Men i det siste hadde han også hørt en ny stemme. Denne stemmen hadde et ansikt: en person, forknytt, redd, anspent på den store flyplassen i England før eksplosjonene. Han hadde sittet på benken rett overfor ham, i avgangshallen. Og da mannen brått reiste seg og gikk, hadde han fulgt etter.

For nesten et år siden.

Da solen dyprød senket seg i den mektige floden og froskene gjorde seg klar til sin nattlige sang, ble denne stemmen sterkere og sterkere.

Og Mino Aquiles Portoguesa, magikeren, lyttet.

5.

KARL IVER

I to dager hadde Karl Iver Lyngvin gått, og var kommet langt bort fra byen. Han hadde passert de enorme solcelleanleggene og Allcom-mastene, alt knust, ødelagt. Tatt vide buer rundt bondegårder og mindre tettsteder der han kunne se flokker med mennesker, menn, kvinner og barn som arbeidet ute på markene, på gårdene, der alt arbeid nå måtte gjøres for hånd om mat skulle kunne dyrkes og skaffes.

Bymennesker, de hadde ikke lenger hus, hjem.

Karl Iver Lyngvin ønsket ikke kontakt med noen.

Nå skrådde han innover et småkupert skogsområde der han ikke kunne se noen bebyggelse, men mellom løvtrærne – for det meste eik, hassel og lønn – var det små, åpne glenner. Han kjente et visst behag ved dette landskapet. England var et flatt land, visste han, og på kartet kunne det ligne et stort skip som lå permanent fortøyd utenfor kysten av Europa. Men han var ikke videre kjent med den engelske naturen og hvordan bosetningen var, likevel innbilte han seg at dette området kanskje kunne tilhøre en stor herregård, eller et gods.

I går kveld hadde han skutt to fasaner som nå hang og dinglet på ryggsekken. Gleden ved snart å kunne unne seg et ferskt måltid kjøtt hadde de siste timene skygget over tungsinnet og de dystre tankene.

Han stanset brått opp.

I en trang dal, der det sildret en liten bekk, satt det en skikkelse, en mann. Han satt helt stille, på en stein, og stirret ned i bekken.

Han kunne ikke passere uten å gi seg til kjenne. Han kremtet høyt, skjøv noen kvister til side og trådte ut i åpent terreng bare noen meter fra mannen.

Denne så ikke opp, stirret bare ned i bekken.

Han kremtet igjen, og så at det var bygget en liten dam der, med torv og små steiner. Vannet sildret over, mellom to steiner på toppen av demningen.

«God ettermiddag,» hilste han forsiktig.

Mannen løftet på hodet, svarte ikke.

Usikker ble han stående og betrakte mannen. Den siste tiden hadde han lært seg å granske personer han møtte grundig, før han nærmet seg.

Lys, kobberbrun hud, ikke etnisk brite. Han var ganske kraftig, de små øynene bulte, som om de ble trykket ut av de posete øyelokkene. De tykke, tette øyebrynene møttes ved neseroten, og den aggressive profilen ble noe mildnet av fettvevet som hadde lagt seg over den. Store ører som stakk ut fra hodet. Selv om han var skallet, hadde han latt det krusete håret vokse til passelig lengde på sidene. Ansiktet hadde, tenkte Karl Iver, sett under ett, et plaget utseende, men virket ikke truende. På sett og vis hadde mannen det karakteristiske utseendet til en velfødd femtiåring av karibisk? opprinnelse. Han kunne ikke se noe våpen.

«Du har bygget dam?»

«Dammen er nettopp ferdig.» Mannen gløttet opp, stemmen var mørk og grumsete, men ikke hatefull.

«Er det fisk der?»

Mannen lo plutselig høyt og slo seg på låret. «Er du gal, her er vel ingen fisk!»

«Men … hva? Hvorfor?»

«Du bærer våpen, og fugler har du skutt.» Mannen løftet en lang, slank pekefinger, pekte på fasanene.

«Ja?» Han ble usikker på om han hadde overtrådt noe påbud, om slike eksisterte lenger her i landet.

«Det er ikke lurt å skyte,» sa mannen og stirret ned i den lille dammen igjen.

«Nei vel?»

«Så pass deg, de kan komme opp og invadere hjernen din.»

«Hva skal – komme opp?» undret han og gikk litt nærmere.

«Ser du ikke, de ligger der.» Han pekte ned i dammen.

Karl Iver Lyngvin bøyde seg frem; dammen var ikke dyp, kanskje en halv meter, vannet var klart og bunnen tydelig, men han kunne ikke se noe som lå der.

«Det er ikke lurt å skyte,» gjentok mannen. «De dukker opp igjen.»

Mannen kunne ikke være vel bevart, tenkte han, skrittet over bekken, snudde seg bort, ville gå videre.

«De var to,» hørte han bak seg. «Fra ditt land, jeg hører på aksenten din hvor du kommer fra, Norge, ikke sant?»

Han ble stående, merket at en kulde langsomt kom smygende langs skogbunnen, oppetter kroppen.

«Arisk Front, vet du, nordmenn, de holder til i Eurotunnelen, og jeg skjøt to av dem, ved utgangen, på nært hold, jeg så de forskremte ansiktene deres, før hjernemassen sprutet ut, ha-ha!» Latteren var hard og vond.

Han merket at kulden spredte seg, han ville vekk herfra fortest mulig, men ble stående.

«Tror du det snart kommer regn?» Mannen gløttet opp på den blå himmelen.

«Regn?»

«Men faen, da, mann! Hvorfor tror du ellers jeg har demt opp bekken? Kommer det regn, blir det flom, og da bryter demningen sammen, alt forsvinner, renner bort, da blir de borte. Borte, borte, sier jeg!» Den dirrende pekefingeren pekte ned mot den lille dammen, hele kroppen hans skalv, og øynene bulte enda mer ut enn før.

Karl Iver Lyngvin snudde seg og gikk.

Det finnes ingen ondskap. Bare kampen for å overleve.

Han hastet opp den lille skråningen bort fra bekkefaret; forsøkte å puste rolig. Tenkte at mannen kanskje måtte vente lenge før regnet kom og skylte bort gjenferdene som hadde tatt bosted i sinnet hans. Deretter ville han måtte finne nye bekker og lage nye dammer. Et menneske som har drept et annet menneske, uansett krig eller fred, kan nok aldri bli det samme, tenkte han.

Han fant en leirplass for natten.

Men gjorde ikke opp ild.

Fasanene ble hengende på sekkelokket.

Krøp dypt ned i soveposen og sovnet endelig, men gjennom det flagrende sløret som hadde tatt bolig i søvnen hans, hørte han stemmen til Zoe, tydelig, høyt, manende: Jeg er, du er, Karli.

* * *

Jeg går mot et ingenting, stemmen inne i ham snakket, hvorfor går jeg? Jeg har ingen mål, ingen mening. Fotsporene mine synes ikke, og ikke engang skyggen jeg kaster, røper noe som kan skyldes meningsfylt bevegelse.

Han stanset opp.

Han hadde gått halve dagen. Igjen sto han ved en bekk, litt større denne gang, den slynget seg i rolige buer over en frodig, flat gress-slette. Foran denne var det en ganske bratt helning, en kolle, liten åsrygg bevokst med små busker og tett kratt. Han tok av seg ryggsekken og satte seg ned.

Lyttet til stillheten bak fuglesangen.

En tung, knugende stillhet. Fortidens inkvisitoriske stillhet som utforsket ham, den ironiske stillheten fra en ukjent fremtid som ventet.

Han aktet ikke å gå lenger. Hvor i England han befant seg, var han ikke helt sikker på, muligens langt øst og syd for Themsen. Ganske sikker var han imidlertid på at det store, ubebodde, men likevel velholdte området han de siste dagene hadde beveget seg i – han hadde gått i en vid sirkel, ettersom han ikke ville ut i mer åpne, bebodde landskap – måtte tilhøre et gods. Han hadde ikke sett et menneske siden mannen ved bekken i går ettermiddag. Men han hadde sett andre levende vesener: harer, fasaner og et hjortedyr. Han kom ikke til å sulte om han slo seg ned her. Viljen til å holde seg i live, håpet som slumret et sted i bevisstheten, hadde ikke sloknet helt.

Han satte opp det lille teltet på sletten like ved bekken.

Fant ved til et bål.

Fasankjøttet smakte godt, krydret med engsyre og villkarve som det fantes rikelig av. En stund befant han seg i Femundsmarka igjen.

Dagen etter regnet det, og han ble liggende i teltet. Hørte dråpene mot nylonduken, så kondensen som samlet seg i taket og ble til striper nedover teltduken. Tenkte at nå ville mannens demning briste. Slik at han måtte bygge nye demninger, gjenferdene ville komme tilbake, forkrøple sinnet. Rammet av den sykdommen som pinte de våkne til galskap og senket de sovende til brønndypets mørke avgrunn.

Mannen hadde skutt to av hans landsmenn. Han merket ingen sorg over dette; de hadde tilhørt den nyfascistiske gruppen Arisk Front. Han hadde hørt rykter om at disse hadde okkupert Eurotunnelen, ferdselsåren mellom England og kontinentet.

Det var slik det var blitt.

Festung Europa revnet innenfra.

Unionen hadde allerede begynt å slå sprekker, smuldre for mange år siden; han husket det første store børskrakket og arbeidsløsheten som steg raskt i det fleste land. Og sammen med dette, konflikter mellom stadig mer aggressive nasjonalistiske grupper og ytterliggående innvandrerorganisasjoner. Det var da han hadde bestemt seg for å søke seg bort fra menneskene, bli oppsynsmann, viltvokter i den store nasjonalparken øst for Femundsjøen. Han ble der i mange år.

Men også der skjedde forandringene: Vintrene ble varmere, somrene lengre og med til dels voldsom nedbør. Erosjon. Mange insekter ble borte. De store, saftige kreklingtuene ble sjeldnere og sjeldnere.

Klodens klima var i endring.

Og det skulle bli verre. Den neste økonomiske kollapsen med opphav i Asia, der den kinesiske, indiske og indonesiske økonomien havarerte fullstendig, førte til lammelser og panikk i de vestlige landene, med nye horder av arbeidsløse. Regjeringer ble kastet, nye stablet opp; nasjonalister og ultrakonservative krefter fikk stadig større makt, og Unionen – som hans far bittert hadde kalt ‘Det Fjerde Riket’ – var i ferd med å krakelere fullstendig.

Og da hungersnøden og den utarmende tørken i Midtøsten og Afrika – i Sahel-beltet syd for Sahara – i tillegg til de blodige stamme- og religionskrigene sendte nye millioner på millioner av flykninger nordover, ble Europa langsomt et kokende basseng, en lavapøl der religiøse motsetninger ble hausset opp og brukt som brekkstang til voldsomme opprør og regelrette gatekamper i de store byene. Europa maktet ikke å hjelpe de menneskene som kom fra de landene de selv hadde undertrykket og utbyttet opp gjennom århundrene. Og som de kunne takke sin egen rikdom og velstand for.

Den forvokste og oppblåste europeiske vommen var i ferd med å sprekke slik at all gørr kom til syne.

Innholdet var ikke vakkert: Ord, setninger, anklager og trusler ble skreket, ropt ut. Meninger og holdninger som hadde vært tabu i mangfoldige tiår, fikk nå sin plass i nyhetsbildet og fra talerstolene til statsmenn og -kvinner. Biler sto i brann i gatene. Et monster var i ferd med å gjenoppstå.

Mens han hadde vandret i sin egen fjellverden.

Der han sjelden fulgte med på nyhetene; han telte humler, veps, traner, gulerle, fjell-ljo, jerv og ulv, og spiste nytrukket ørret grillet over bålglør. Karl Iver Lyngvin savnet ingenting, han savnet ikke verden utenfor.

Om det ikke hadde vært for hans tidligere bragder på skytterbanen, der han var blitt kåret til Norges Skytterkonge, samt en glimrende veterinæreksamen, hadde han sannsynligvis fremdeles trampet rundt i myr og fjell, søkende etter en halt reinsdyrkalv eller en skadeskutt ulv.

Men slik var det ikke blitt. Plutselig hadde han havnet i en ny og fremmed tilværelse, også denne gang langt utenfor sivilisasjonen. Han var blitt tilbudt jobb ved en forskningsstasjon dypt inne i Kongos regnskog. Som skytter i arbeidet med å telemerke jungelens store dyr, og som stasjonens veterinær. Under tvil hadde han takket ja. De over tyve forskerne som var stasjonert ved CORAC, Congo Rain Forest Center, skulle registrere klimaforandringene og finne metoder for å motvirke disse; redde det som kunne reddes.

Han hadde trivdes.

Og han hadde møtt Zoe Wildt, sommerfuglkvinnen fra Australia.

Livet var meningsfylt.

Inntil Nelson dukket opp.

Karl Iver Lyngvin vred seg inne i teltet, krøp sammen, ville ikke la fortidens mørke skygger senke ham dypere ned i motløsheten. At ballongen hadde sprukket, Europa eksplodert før han selv hadde fått utført sin mørke gjerning, var et faktum. Om dette var til det beste eller det verste, hadde han fremdeles ikke noe svar på. Han var tvunget til å leve. Han var.

Regnet strømmet ned.

Han ble i teltet, men tankene, repetisjonene, fortsatte å hamre løs, de ikke lot seg ikke overdøve av regnets tromming mot teltduken.

I de første dagene, ukene i et fullstendig anarkistisk, lovløst London, hadde han gått rundt og bivånet det umulige. Skjønte at det i utgangspunktet var to større grupper som sto mot hverandre: tilhengere av BNF, British National Front, som hadde tiltrukket seg massene av hvite, etniske, arbeidsløse briter, og på den andre siden, den fundamentalistiske, multietniske organisasjonen Umayya Hayan, som i lang tid hadde proklamert det nye kalifatets snarlige komme. Mellom disse fantes et utall av mindre grupper, men også den mektige nytyrkiske ummaen, som visstnok hadde satt flere europeiske storbyer i brann. Det var fanatisme i alle politiske sjatteringer og ulike religiøse ideologier med sine egne kjepphester og mål. Unified Labour & Tories, Laboratories, forsøkte lenge å mane til fornuft, demme opp for den verste aggresjonen, uten å lykkes. Likeledes den islamske organisasjonen, Al-Andalus-brødrene, men disse var i sørgelig mindretall blant sine trosfeller.

Et av de utallige ryktene som svirret, var at det var mørkhudede piloter i RAF, luftvåpenet, tilhengere av Umayya Hayan, som hadde sluppet bombene over Heathrow som en provokasjon for å starte opprøret som skulle lede til kalifatet. Fra motsatt side ble det hevdet at flygerne var BNF-sympatisører, som ved å utføre en omfattende terrorhandling kunne legge skylden for denne på innvandrerne.

Hvem som hadde sluppet bombene over flyplassen, var aldri blitt klarlagt. Men at nyfascistene hadde satt en hel innvandrerbydel, Brixton, i brann dagen etterpå, var ikke bare et rykte, men et faktum.

Og fra da av var alt bare kaos.

Politi og militære var satt fullstendig ut av spill, for også innen disse etatene var det omtrent like deler etniske og mørkhudede briter. Hvem skulle rette våpen mot hvem?

Han hadde stått i skyggene og lyttet, sett og tenkt, men var også selv blitt slått, sparket, forfulgt, truet og hånet, og følte en underlig glede ved dette. Slå meg, deng meg, la blodet mitt strømme, blande seg med andres blod i gatene!

Men han hadde overlevd.

Nå krøp han sammen, brukte kjevemusklene for å stanse minnene, de vonde tankene som stadig kom tilbake.

Regndråpene slo mot teltduken.

Karl Iver Lyngvin lå med lukkede øyne og håpet at regnet aldri tok slutt, at det ble flom, at alle demninger brøt sammen, at vannmassene kunne skylle ned over sletten og teltet slik at alt fløt bort, at hele verden ble løst opp i et intethetens hav.

Men det skjedde ikke. Tankene stanset ikke; en ustoppelig, martrende malstrøm.

All kommersiell skipsfart på havene rundt Europa hadde stanset, da det ikke lenger fantes trygge havner. Det samme med lufttrafikken. Etter noen måneder døde all telekommunikasjon ut. Dataskjermene ble svarte. Sabotasje, ødeleggelse, mangel på vedlikehold. Elektrisiteten, hovedsakelig levert fra de store, moderne solscelleparkene, tok slutt etter enda noen måneder. Kull, bensin og diesel var umulig å oppdrive.

Skulle han kunne fortsette å leve? Hvor mange ganger hadde han ikke tenkt dette, med Glocken mot tinningen, de første ukene?

Men etter hvert hadde han pakket bort våpenet.

Vinteren hadde vært mild, og hans villmarksinstinkt gjorde at han tidlig hadde skjønt at han måtte utstyre seg med gode klær. Hermetikk og tørrmat hadde han skaffet seg på samme måte som de fleste andre: ved plyndring.

Om vinteren var mild, lå tåke og sur røyk fra utallige branner tung over millionbyen som langsomt ble tømt for mennesker som rømte fra sult og ødelagte hjem.

Selv dro han ikke noe sted. Han bare var.

Nå var det mai.

Og han hadde forlatt byen.

Naturen omkring ham levde og var grønn.

Regnet dunket monotont mot teltduken. Karl Iver Lyngvin sank endelig ned i en dyp og frigjørende søvn, fjernt fra den nære fortidens plager.