Stephanie Daniels

En ny begynnelse

Mara Fitzcharles

Kjærlighetsløftet

Denise Richards

På sportet etter lykken

Til min mor og far,

som ga næring til min kreativitet,

og til min mann, Chris, som trodde på

meg før jeg trodde på meg selv.

STEPHANIE DANIELS

En ny begynnelse

1

«Hei, sexy, gi meg en tur!» Stemmen var lav og megetsigende.

Wendy Valdez snudde seg raskt mot den som snakket, og som lente seg inn gjennom passasjervinduet i varebilen hennes. En mager tenåringsgutt stirret tilbake. Han hevet et par fint buede øyenbryn over karamellfargede øyne og ga henne et urovekkende voksent, vurderende blikk.

Wendy kikket på adressen på papirlappen hun holdt i hånden. Deretter sjekket hun nummeret over døren på den shabby bygningen som raget opp bak gutten. Jepp, dette måtte være Valencia House, et krisesenter for tenåringsrømlinger. Og denne guttungen med de erfarne, brune øynene var sannsynligvis en av ungdommene hun ønsket å hjelpe. Bortsett fra at det øynene hans antydet, ikke var akkurat den typen hjelp hun hadde hatt i tankene.

«Hva sier du?» Gutten rettet på hårnettet som dekket de mørke, bølgende lokkene hans. «Er du med?»

«Nei, jeg er så absolutt ikke med.» Hun tvang stemmen til å være rolig; hun hadde ikke tenkt å gi etter for frykten som strømmet gjennom henne. Han var tross alt bare en guttunge som spilte tøff – selv om han faktisk så ut som om han hadde sett mer i løpet av femten år enn hun hadde gjort på tjueni. Hun rullet opp vinduet.

Hun stanset motoren, grep vesken – det var ingen vits i å friste skjebnen – og gikk ut i den friske vinden som blåste inn fra San Francisco-bukten.

«Er du fra krisesenteret?»

«Jeg er klar til å gi deg krisehjelp når som helst, søta.»

Før Wendy greide å tenke ut et svar, fløy ytterdørene i bygningen opp, og en stor, atletisk mann kom ut. Han var rundt tretti år og hadde en kraftig, svart hårmanke og de blåeste øyne hun noensinne hadde sett.

«Lamar!» bjeffet mannen. «Du kan stikke av, men du kan ikke gjemme deg!»

«Jeg … jeg ville bare ha litt frisk luft.» Den unge gutten rygget langsomt bort fra mannen.

Wendy betraktet den fremmede og måtte innrømme at han var tiltrekkende – hvis man ble tiltrukket av bjørnelignende menn. Siden hun selv bare var en meter og seksti høy, foretrakk hun menn av middels høyde og med en kroppsbygning som ikke fikk henne til å virke som en dverg. Denne mannen måtte være rundt en meter og nitti, med muskler som fikk ham til å se ut som om han brukte fritiden sin til å dra traktorer med bare hendene. Eller kanskje med tennene.

«Få ræva di med deg inn igjen.» Med en kraftig hånd snudde mannen som måtte være Lamars lærer, ham mot døren til senteret. «Datamaskinen er ledig, og du er den neste som står på listen.»

«Det er greit!» sa tenåringen, og øynene hans lyste opp. «Min tur til å sjekke ut den nye flysimulatoren.» Han oppfattet mannens strenge blikk. «Ikke si det, sjef. ’Du må betale før du kan spille.’ Jeg skal gjøre engelskleksen min først.» Han stormet inn i huset igjen.

Wendy ble stående på fortauet og stirre opp på den høye fremmede.

Han vendte det midnattsblå blikket mot henne. «Er det noe jeg kan hjelpe deg med?»

Plutselig følte hun seg nervøs. Nå da han snakket til henne i stedet for Lamar, var stemmen hans glatt og velmodulert. Hun kjente at hun ble ubehagelig varm i kinnene og prøvde forbauset å huske sist hun hadde rødmet. «Jeg er Wendy Valdez.» Hun rakte frem hånden. «Og jeg …»

«Flott! Kvinnen som donerer datamaskinbordene.» Han grep fingrene hennes i et fast håndtrykk. «Jack O’Connor. Hyggelig å treffe deg.» Da han smilte, så han nesten vennlig og tilnærmelig ut. «Vi har ventet åndeløst helt siden du ringte.»

«Er det sant?» Hun hadde ikke trodd at gaven hennes ville være så viktig.

«Det kan jeg love deg. Jeg overtalte Apple til å gi oss noen få datamaskiner, og så hadde vi ikke noen steder å sette dem. Vi laget noen provisoriske bord – bare som en midlertidig løsning – til vi kunne få tak i ordentlige bord.»

Hun kunne forestille seg nøyaktig hvordan denne dynamiske fyren lokket datamaskiner ut av firmaer og andre ting ut av uforsiktige kvinner. «Jeg er glad jeg kunne hjelpe.»

«La oss se hva du kommer med.»

Hun åpnet bakdørene i varebilen. Inni var seks stoler i en uvanlig fasong og datamaskinbord som var malt i knallgult, oransje, rosa og fiolett. Hun hadde jobbet flittig i timevis med å designe, bygge og deretter male møblene selv. I løpet av de siste to årene hadde hun strevd for å etablere seg som uavhengig møbelsnekker. Nå hadde arbeidene hennes begynt å gjøre henne kjent blant lokale interiørarkitekter som stolte på at en original «Valdez» ville gjøre den moderne stilen i et spesielt rom komplett.

Hun lot hånden gli over ryggen på en av stolene. «Her er de,» sa hun stolt.

Et uttrykk av nærmest komisk forferdelse kom til syne i Jacks ansikt. «Er det dette som er bordene?»

Nå var ikke dette første gang hun møtte denne typen reaksjon. Ikke en gang hennes egen mor «forsto» møblene hennes. Mr. O’Connor var tydeligvis ikke en som satte pris på avantgarde. «Du høres ikke særlig henrykt ut.»

«Nei, nei, ikke misforstå meg.» Han holdt tilbake noe som kanskje kunne ha vært et smil, og kremtet. «Vi setter pris på alle donasjoner. Det er bare det at vi, eh, ingen har noensinne gitt oss noe som er så … særegent som dette.»

«Særegent?»

«Ja.»

«Jeg tar det som en kompliment.»

«Gjør det, er du snill.» Et glimt dukket opp i øynene hans og forsvant så igjen. «Jeg skal få noen av guttene til å bære inn møblene dine. Bli med meg.» Han løftet uanstrengt et bord opp på skulderen og snudde seg mot huset. «Og lås bilen din. Dette er ikke det beste nabolaget for en enslig kvinne.»

«Har dere hatt problemer her?» spurte hun. Da han flyttet litt på bordet, kunne hun se overarmsmusklene hans bevege seg under den koksgrå genseren.

«Fire stereoanlegg er stjålet fra bilen min i løpet av de to siste årene. Nå nynner jeg for meg selv når jeg kjører.»

Etter å ha låst varebilen, fulgte hun etter ham gjennom et par store ytterdører i tre og inn i en nymalt gang. Da hun skyndte seg for å nå ham igjen, la hun merke til at han hadde en fantastisk holdning – nesten altfor bra. Og han hadde en flott rumpe. Hadde han utdannet seg i det militære eller noe?

Wendy styrte som oftest klar av svært disiplinerte menn. Ikke bare minnet de henne om faren hennes, men de likte nesten aldri de tingene som gjorde livet verdt å leve for henne: kunst, musikk, dans, eller det å krølle seg sammen foran videoen en fredag kveld med en engelsk spionfilm og en diger skål med popkorn.

Da han plutselig stoppet utenfor en dør, holdt hun nesten på å gå rett på ham.

Etter å ha satt databordet hennes på gulvet i gangen, åpnet han døren og nikket for å vise at hun skulle gå inn foran ham. «La meg vise deg hvor sårt vi trenger gaven din.»

Inne i det rene, godt opplyste rommet satt et dusin tenåringer bøyd over arbeidsplasser, uten å legge merke til gjestene. Flere topp moderne datamaskiner var boltet fast til henholdsvis resirkulerte skolepulter, en innretning laget av to vaklevorne salongbord, samt et sybord minus Singer-maskinen.

Hun ristet forundret på hodet. «Du tullet ikke da du sa at du trengte arbeidsbord.»

«Det stemmer. Vi får massevis av sjanser til å finne ut hvorfor nød lærer naken kvinne å spinne.»

Hun smilte av oppfinnsomheten hans, helt til det gikk opp for henne at hennes egne håndlagete møbler snart ville få den samme tøffe behandlingen. Hun sa til seg selv at hun måtte slappe av. Hun måtte gi gaven sin, og deretter måtte hun gi slipp på den. Den vonde leksen hadde hun lært i Brasil da hun forsøkte å få bøndene til å forstå hvorfor det var bedre å redde regnskogene enn å lage beiteland til kveg som ble til gatekjøkkenmat.

Hun så seg rundt og ommøblerte rommet i tankene: databordene hennes inn mot den ene veggen, et langt arbeidsbord mot den andre, bedre belysning, en sofa i hjørnet og … Hun stoppet seg selv. Målet hennes i dag var å levere møblene, ikke å ommøblere senteret. Hun ville sannsynligvis aldri se dette rommet igjen uansett, så hvilken rolle spilte det?

En gutt med ravnsvart hår som var strøket glatt bakover, kikket opp på henne. Deretter plystret han høyt. «Deilig!»

Jack glodde på den frekke tenåringen. «Når jeg tar en dame med inn i rommet, venter jeg at du viser henne respekt.»

Den unge mannen knyttet nevene. Så trakk han på skuldrene. «Greit, sjef.» Han kastet et hurtig blikk i hennes retning. «Unnskyld, ma’am. Hyggelig å treffe deg.»

Hun kunne bare gjette hva ungdommens unnskyldning måtte ha kostet ham. «Hyggelig å treffe deg også.»

«Tiden går,» sa Jack. «Tilbake på jobb, alle sammen!»

Idet ungdommene motvillig snudde seg mot datamaskinene igjen, la hun merke til at alle var kledd i rene, pressete, blå bukser og hvite skjorter. Hun hadde ventet at de skulle være kledd i typiske gateklær. Ensartetheten deres forsvant imidlertid ovenfor kragen. Et smil nappet i munnvikene hennes da hun oppdaget en pen pike med bikube-hårfasong fra sekstitallet, en høy, skranglet gutt med en lang lugg som fikk ham til å ligne en fårehund, og en pike som så ut som om hun brukte kraftig lim og miksmaster til å frisere de lyse krøllene sine. Lamar satt ved et bord i hjørnet og klappet forfengelig på hårnettet sitt samtidig som han innimellom tok en omgang med skriving på et tastatur.

«Jeg er imponert over at du har fått dem til å bruke uniform,» sa hun lavt til Jack.

«Det skulle bare litt kamp til.»

«Du er smart som lar dem uttrykke seg selv gjennom hårfasongene.»

«Det får dem til å føle at de har kontroll over en del av livene sine – og de trenger det. Hvis de føler seg fanget, stikker de av.» Uttrykket hans myknet da han betraktet elevene. «Jeg holder styr på dem, men passer på at jeg ikke holder dem i altfor stramme tøyler.»

«Det høres ut som en klok politikk.»

«Det som er viktig, er at jeg vil at ungene mine skal føle seg som vinnere.»

Da hun gransket tenåringenes ansikter, som var mye hardere enn alderen deres skulle tilsi, oppdaget hun noe vilt og så vidt kontrollert ved dem. De hadde tross alt måttet overleve på gaten. Samtidig følte hun en hjerteskjærende skjørhet bak de tøffe maskene. For en varsom behandling disse ungdommene måtte trenge, tenkte hun. Beundringen for Jack økte et par hakk.

«Mr. O’Connor,» sa en av ungdommene. «Jeg skjønner ikke denne matteoppgaven. Kan du hjelpe meg?»

«Er det greit for deg?» Jack så på henne. «Det tar bare et øyeblikk.»

«Selvfølgelig. Bare sett i gang.»

Han bøyde den store kroppen sin ned ved siden av gutten og forklarte tålmodig en ligning på dataskjermen. «Det er det eneste som skal til. Forsøk det.»

Gutten trykket prøvende på noen få taster. På skjermen dukket det opp en hånd med tommelen hevet som et seierstegn. «Flott! Nå skjønner jeg det.»

Wendy betraktet taust det som foregikk mellom de to, og la merke til at respekten gikk begge veier. Hun kjente en klump i halsen og knep øynene igjen et øyeblikk. Jøss, hvorfor måtte hun bli på gråten hver gang hun så en autoritetsskikkelse ta seg tid til å finne ut hva som egentlig plaget et barn?

«Godt utført, Ralphie.» Jack rusket i guttens hår. Deretter snudde han seg mot de andre ungdommene. «Lamar, D.J., Reynaldo. Bli med meg. Jeg trenger deres hjelp til å få inn noen møbler som ms. Valdez har gitt oss.»

«Den skal du få, mr. O’Connor,» sa Lamar.

Den tøft utseende gjengen reiste seg samtidig akkurat som en ulveflokk, og beveget seg i retning av henne.

Da guttene gikk samlet bortover gangen, stanset Jack ved en annen dør og åpnet den for henne. «Her er kontoret mitt. Bare forsyn deg med litt kaffe mens vi bærer inn møblene.»

Hun dro nøklene sine opp av vesken og rakte ham dem. «Kommer du ikke til å trenge disse?»

«Bare hvis du vil at vi skal gå inn i varebilen din på lovlig måte.»

«Jeg tror nok at det vil være det beste.» Hun beholdt pokeransiktet.

«Sannsynligvis. Bare slå deg ned her. Jeg er tilbake om noen få minutter.» Deretter fortsatte han med lav stemme slik at guttene ikke kunne høre ham. «Hvis du har lyst på noe søtt, er det noen M & M i den nederste skuffen i skrivebordet. Bare forsyn deg.»

«Mmm, så spennende.» Hun hadde ikke forestilt seg ham som den typen som hadde et hemmelig lager med godterier.

«La det være noen få igjen til meg, vil du det?»

«Etter at du fornærmet møblene mine?» Hun sendte ham Mona Lisa-smilet sitt. «Jeg skal overveie det seriøst.»

«Det ville jeg sette pris på,» sa han og lukket døren stille bak seg.

Da hun ble alene i rommet, betraktet hun omgivelsene. Jacks massive skrivebord i eik sto i hjørnet. Oppå lå det pene stabler med papirer. I tillegg sto det en datamaskin og en telefon med flere blinkende lys der. Hyller over skrivebordet inneholdt bøker om psykologi, teologi og kampsport, samt samlinger med humoristiske essay. Hun kunne godt forestille seg ham der han satt på sin personlige kommandopost og løste krise etter krise på samme lette måte som han hadde båret et av databordene hennes.

På den ene veggen prøvde tegninger som så ut som om de var laget av ungdommene, å få plass mellom et hjemmelaget trekors og en rekke fotografier. Fotografiene viste Jack som mottok priser, sto på podier og håndhilste på forskjellige politikere fra San Francisco. Mannen hadde imponerende gode forbindelser til å være en fyr som drev et krisesenter. Hun ante at det var noe mystisk eller skjult ved ham. Kanskje det var det erfarne uttrykket bak smilet hans eller intensiteten som han dekket over med den naturlige sjarmen.

Hun så seg rundt og lurte på om tenåringene syntes at dette kontoret var et velkomment tilfluktssted fra kaoset og forfallet utenfor. Hvis hun hadde vært en av dem, ville hun føle at dette var et sted der hun ville få en real sjanse.

I samme øyeblikk kom en kvinne med travelt oppsyn og kommunefarget hår satt opp i en knute, inn i rommet. Hun bråstoppet da hun oppdaget Wendy.

«Å, du store. Jeg visste ikke at det var noen her inne.» Hun kikket ned på avtaleboken hun bar på. Deretter rakte hun frem en tynn, aldersflekket hånd. «Jeg er Thelma Hughes, mr. O’Connors assistent. Du må være kvinnen som skal undervise elevene i kunst.»

Wendy håndhilste på kvinnen og forklarte at hun bare var der for å levere en donasjon.

«Å, det var synd.» Mrs. Hughes’ ansikt trakk seg sammen og fikk et bekymret uttrykk. «Jeg antar at miss Mott blir sen – hvis hun dukker opp i det hele tatt, da. Stakkars, snille mr. O’Connor har virkelig problemer med å finne noen som er villig til å undervise de barna. Men man må ha tro – som mr. O’Connor alltid sier: Det ordner seg.»

Og dermed pilte den lille, fugleaktige kvinnen ut av rommet. Den tweedkledde bakenden hennes vippet frem og tilbake omtrent som stjerten på en vraltende and.

Så Jack hadde problemer med å finne en lærer! Det forundret ikke Wendy. Hun trodde ikke noen kunne ha betalt henne nok for å få henne til å gi seg i kast med et hus fullt av problemungdommer. Når hun var ferdig med leveringen av møblene, skulle hun med glede ta fri resten av dagen.

Etter å ha laget seg en kopp kaffe, tok hun en håndfull M & M og satte seg på den behagelige sofaen. Hun var akkurat i ferd med å spise den siste resten av snopet da døren åpnet seg. Jack kom inn og satte seg henslengt på kanten av skrivebordet.

«La meg skrive en kvittering til deg,» sa han. «Av skattemessige årsaker.»

I samme øyeblikk stakk mrs. Hughes hodet inn i rommet igjen. «Unnskyld, mr. O’Connor, men jeg ville bare gi deg beskjed om at søkeren på den ledige stillingen trakk tilbake søknaden sin.» Assistenten forsvant nesten like raskt som hun hadde dukket opp.

Skuffelsen var bare så vidt synlig i Jacks ansikt før han tok en blokk fra en ryddig stabel på skrivebordet. Med klar og tydelig skrift skrev han ut en kvittering. «Jeg lar deg fylle ut det du mener at møblene dine er verdt. Og takk enda en gang.»

Hun reiste seg og tok ham i hånden. «Ingen årsak, mr. O’Connor. Det du gjør her, er fabelaktig.» Da hun møtte det intense blikket hans, følte hun at hun kunne dele en mer personlig tanke med ham. «Du skjønner, da jeg gikk på videregående skole, var kjærligheten til kunst en av de få tingene som hjalp meg gjennom de fryktelige årene.» Hun trakk litt sjenert på skuldrene. «Hvis møblene mine kan inspirere bare en eneste ungdom til å gi litt uttrykk for fantasien sin – da ville jeg føle det som om jeg virkelig hadde hjulpet – »

Den dype stemmen hans avbrøt henne. «Det vi virkelig trenger, ms. Valdez, er noen som kan jobbe med disse ungene. En for en. Noen som er villig til å gjøre en innsats.» De mørkeblå øynene hans boret seg inn i henne, som om han vurderte henne. «Du tjener til livets opphold som kunstner. Vi har en ledig deltidsjobb som lærer på frivillig basis. Hvis du virkelig ønsker å hjelpe, hvorfor kan du ikke undervise i forming, da?»

Hun var uforberedt på den voldsomme pågåenheten hans. Selv om hun beundret det han gjorde, betydde ikke det at hun var klar til å undervise her. «Vent litt, nå. Jeg kom bare for å gi en enkel donasjon.»

«Du har rett. Jeg beklager.» Han snudde seg brått og gikk bort til vinduet med utsikt mot en søppelkasse og noen få bilvrak. «Ikke alle kan – eller vil – forplikte seg personlig.»

Wendy var målløs et øyeblikk. Han kunne ikke vite det, men han hadde truffet et av de svake punktene hennes. Hun rettet seg opp i sofaen. «Du tror ikke jeg kan det?»

Han snudde seg igjen. Med et enkelt blikk virket det som om han klassifiserte klærne hennes, og henne sammen med dem. Wendy var pinefullt klar over at den bringebærrøde genseren hennes var av mykeste kasjmirull, de smale, svarte buksene av hundre prosent ull, og de knehøye støvlene var laget av mykt hanskeskinn. Trodde han at hun ikke hadde medlidenhet med folk som ikke var like heldige som henne, bare fordi hun tillot seg den luksusen det var å ha noen få kostbare klær?

«De fleste mennesker vil heller gi penger eller ting,» sa han med trett stemme. «Det er lettere. Tilgi meg hvis jeg har såret deg ved å være ærlig.»

Bilder fra de frivillige jobbene hennes i fortiden dukket opp foran øynene hennes: sommeren hun hadde tilbrakt med å lære utviklingshemmede barn å svømme, de seks månedene i Calcutta da hun hadde hjulpet til med å gi mat til sultende barn, og arbeidet hennes med å få landsbyer til å samarbeide for å redde Amazonas regnskoger. Han visste ikke hva slags person hun var. Det var ikke riktig å avvise henne som en som ikke kunne forplikte seg personlig.

«Det virker som om du har undervurdert meg,» sa hun rolig. «Jeg hadde ikke tenkt på å undervise her, men nå da du har nevnt det, tror jeg at jeg godt kunne tenke meg det.»

Han så tvilende på henne. «Ms. Valdez, jeg vet at jeg gikk for langt for noen minutter siden. Jeg presset deg inn i et hjørne. Vær så snill, du må ikke tro at du må påta deg frivillig …»

«Jeg ønsker å gjøre det,» påsto hun. «Jeg har utført frivillig arbeid tidligere, og det ga meg en god følelse. Når trenger du meg?»

Han så ut som om han ikke visste om han skulle tro på henne eller ikke. Til slutt svarte han. «Læreren skulle undervise hver tirsdag og torsdag ettermiddag fra ett til to.»

«Fint.» Hun grep vesken sin. «Vi sees da. Du har nettopp skaffet deg en formingslærer.»

Den satt. De blå øynene hans ble store.

Hun vinket nonsjalant farvel og satte kursen mot døren.

2

Tirsdag formiddag banket mrs. Hughes på Jacks halvåpne dør. Deretter stakk hun hodet inn. «Miss Valdez er tilbake,» utbrøt hun med et stort smil i ansiktet.

Jack skjøv forbauset til side søknaden om bidrag som han holdt på å skrive. Et bilde av Wendy Valdez dukket opp i hodet hans: krøllet, rødbrunt hår, store, brune øyne, pen figur, dyre klær. Hun virket som en som ville trives i den typen moderne, altfor bråkete restauranter som serverte absurd små porsjoner til en ublu pris. En velstående, privilegert kvinne som malte stoler med underlig utseende, og som av og til delte ut veldedighetsgaver. Ikke en som ville ta utfordringen ved å undervise rømte gatebarn.

Han visste at kommentarene hans den første gangen de møttes hadde såret Wendy og fått henne til å melde seg frivillig til å undervise. Men med en kynisme som var utviklet over tid, hadde han antatt at hun ville dra hjem og deretter ombestemme seg – sannsynligvis uten en gang å ringe ham og gi ham beskjed. Han hadde sett det skje altfor mange ganger til at han ble sjokkert når noen – i et øyeblikk av medfølelse – lovet å hjelpe, og deretter trakk seg straks impulsen var over.

Han tok av seg lesebrillene og gned seg i øynene. «Jeg trodde aldri vi kom til å se henne igjen.»

Den lille kvinnen lukket døren bak seg og hvisket konspiratorisk. «Sa jeg ikke til deg at hun ville komme tilbake?»

«Du gjorde det. Og du tar sjelden feil, Thelma.»

«Vel, min far sa alltid at jeg var en dyktig menneskekjenner.» Hun rettet dydig på sløyfen i halsen på blusen. «Vel, nå må du ikke glemme at du skal spise lunsj med borgermesteren om …» Hun kikket på klokken. «Å, du store!» utbrøt hun. «Jeg lot opp-ned-kaken min med ananas bli stående i ovnen!» Uten å si noe mer, pilte hun ut gjennom døren i den bakre delen av Jacks kontor som førte til kjøkkenet.

Selv om mrs. Hughes ikke bodde på senteret, bakte hun ofte noe godt til Jack og ungdommene. Hun trodde fullt og fast på at varme godsaker hang direkte sammen med mental stabilitet.

Jack gikk ut i venteværelset for å ønske Wendy velkommen. Han stoppet i døråpningen og betraktet gjesten sin taust. Hun hadde sparket av seg skoene og satt med bena trukket opp under seg i sofaen. Hun var opptatt med å lese i et blad og hadde ikke lagt merke til ham. Det korte skjørtet hennes viste frem slanke, brune legger. Øynene hans flyttet seg opp til det krøllete, rødbrune håret som falt frem over pannen hennes og kastet skygge på den lille, rette nesen og den myke munnen.

Hvordan ville det føles å kysse de rosa leppene? Han sa automatisk til seg selv at han måtte slutte å tenke seksuelt på henne. Deretter husket han at han ikke trengte å begrense seg selv på den måten lenger. Det var ingen synd å legge merke til at hun var tiltrekkende.

Han kremtet for å fortelle at han var der. Så møtte han blikket hennes. «Hallo, ms. Valdez. Kom inn på kontoret mitt.»

«God morgen!» sa hun. Stemmen hennes var munter og selvsikker. Hun løftet opp et stort fiskeredskapsskrin. «Jeg har tatt med meg utstyr: maling, pensler, en del gråpapir. Jeg kom litt tidlig slik at jeg kan få laget alt i stand.» Hun tok på seg skoene og reiste seg. «Så hvor er klasserommet mitt?»

«Ta det med ro,» sa han barskt. «Vi må snakke sammen først. Vil du ha litt kaffe?»

«Ja takk, det vil jeg gjerne.» Hun fulgte etter ham inn på kontoret hans. Etter å ha satt seg i den overpolstrede lenestolen som sto vendt mot skrivebordet, la hun de slanke, brune bena i kors. «Fløte, ikke sukker, takk.»

Da han rakte henne koppen, la han merke til hvordan øyenvippene rammet inn de vennlige, brune øynene hennes.

Hun smilte ertende til ham. «Hvordan er det med lageret av M & M?»

Han tok frem glasskrukken med sukkertøy fra den nederste skuffen i skrivebordet. «Jeg begynner å få en mistanke om at du kom tilbake på grunn av disse.»

«Å,» sa hun. «Jeg er blitt avslørt. Bak den barmhjertige fasaden min banker hjertet til en sjokoman.»

Han betraktet henne uten å svare. Hva hadde brakt henne tilbake? Han kikket automatisk på klokken. «Pokker. Klokken er allerede elleve.» Det var best han fikk opp farten hvis han skulle nå lunsjavtalen med borgermesteren. «Ta kaffen din med deg og kom.»

«Hvor skal vi?» spurte hun en anelse forbauset.

«Til basketballbanen på baksiden.»

«Hvorfor? Kan vi ikke snakke her inne?»

Mens han holdt døren åpen, slengte hun vesken over den ene skulderen og forsøkte å balansere kaffekoppen, fiskeredskapsskrinet og sukkertøyet i den andre hånden.

«Niks,» sa han. «Hver morgen kaster jeg ballen femti ganger mot basketballkurven. Uansett om det er regn, sol eller jordskjelv. Jeg trodde ikke du ville komme tilbake, så jeg hadde planlagt å spise lunsj med borgermesteren om en time. Enten må jeg trene nå, eller så blir det ikke før i morgen. Og du har ikke lyst til å være i nærheten av meg hvis jeg ikke har fått trent, det kan jeg love deg.»

De gikk sammen bortover gangen. Han visste at han sannsynligvis hørtes uhøflig ut. Men han hadde for lengst lært at nøkkelen til selvdisiplin lå i å holde seg til en daglig rutine – og bare bryte den i den aller ytterste nød.

«Du får det til å høres ut som det å kaste basketball er et slags hellig ritual,» sa hun.

De gikk gjennom døren som førte ut til en liten basketballbane bak senteret. «På en måte er det det.»

Han tok av seg den hvite skjorten og det smale slipset og hengte dem på en krok på bakveggen. Deretter byttet han til joggesko. Mrs. Hughes hadde som vanlig lagt ut et håndkle og en ren T-skjorte til bruk etter treningen. Han følte Wendys blikk på seg mens han knyttet lissene. Han pleide vanligvis trene uten publikum. Det føltes et øyeblikk underlig å være naken på overkroppen foran en voksen kvinne, særlig en han følte seg tiltrukket av. Han ristet av seg følelsen og begynte å jogge på stedet. Solen skinte ned på den nakne huden hans og gjorde ham raskt varm.

Wendy satte seg på trebenken som sto langs siden av den lille banen. «Dette må være det mest uvanlig intervjuet jeg noensinne har vært med på.»

«Det er ikke over ennå. Jeg var temmelig brå da du var her sist. Du må ikke føle at du er nødt til å …» Han tidde og husket hvordan hun hadde reagert på ordene «forplikte deg» forrige gang de snakket sammen. «Til å ta en hurtig avgjørelse om å jobbe her.»

«Noe sier meg at du holdt på å si ’forplikte meg’.» Hun skygget foran øynene mot solen. «Stemmer det?» spurte hun.

«Det gjør det.»

Han fortsatte å løpe på samme sted. Gjennom å evaluere rømte ungdommer hadde han lært at venting av og til var den beste måten å få frem opplysninger.

Etter en liten stund flyttet hun urolig på seg på benken. «Jeg føler det som om jeg er under et mikroskop. Dette er andre gangen du spør om jeg mener det alvorlig at jeg skal undervise. Jeg er her. Jeg har med meg utstyret mitt. Hva mer trenger du å vite?»

Da han bøyde seg ned for å ta opp en basketball fra benken ved siden av henne, kjente han et snev av den lette parfymen hennes. «Jeg vil vite mer om deg. Stille deg noen få spørsmål.»

«Sett i gang.»

Etter å ha driblet bortover til bakveggen, kastet han ballen hurtig flere ganger opp i kurven. «Det eneste jeg vet, er at du lager uvanlige møbler. Fortell meg mer om deg selv.»

«Vel, jeg er ikke på langt nær en slik god basketballspiller som du er.» Hun lo, en melodisk, sløret lyd som ga gjenlyd dypt inni ham. «Jeg synes trening er bra – i prinsippet. Det nærmeste jeg kommer det, er en lang, rolig spasertur i Golden Gate Park – vanligvis med en iskrem i hånden.»

«Fortsett,» sa han og undertrykket et smil.

«Jeg er tjueni år. Jeg gikk på U.C., Santa Cruz, der jeg tok eksamen på adjunktnivå i estetiske fag.»

Han gjorde en grimase og bøyde seg for å ta et vanskelig kast. Ballen fløy i en perfekt bue og traff kurven lett. «Estetiske fag var da et hovedfag?»

«Ja da, ja da, jeg vet at det høres litt falskt ut, men hva kan jeg si? Det var en levning fra syttiårene – da til og med collegebyråkrater lot seg rive med. Men studiet var virkelig ganske godt.» Hun smilte og trakk på skuldrene. «La meg se. Hva mer vil du vite?»

Han driblet ballen frem og tilbake en stund mens han betraktet henne. Solskinnet fikk det til å skinne rødt i håret hennes. Hun virket fornøyd med seg selv – ikke slik som ungdommene på senteret som alltid var rastløse og ikke ville se noen i øynene bortsett fra når de var sinte. Han syntes hun var sexy. «Hva gjorde du med eksamenen din i estetiske fag?»

«Ikke så mye.» Hun snudde hodet og så gjennom gjerdet som skilte eiendommen hans fra naboen ved siden av. «Jeg tegnet for et arkitektfirma i et år. Men jeg likte det ikke – følte meg for innestengt i en ni til fem jobb. Så jeg sluttet. Så fikk jeg et innfall og solgte alt jeg hadde og reiste verden rundt.»

Hun snudde seg for å se på ham igjen. Vinden blåste krøllene inn mot kinnet hennes.

Øynene hans vandret på egen hånd nedover skuldrene hennes, brystene og hoftene. «Det er dristig av en ung kvinne å reise alene.»

«Dristig eller tåpelig. Jeg var bare tjuetre og trodde jeg kunne takle hva som helst. Heldigvis kom jeg ikke opp i noen alvorlige vanskeligheter.» Hun lot en lysebrun legg svinge frem og tilbake.

Hvordan ville det føles å stryke hendene oppover den glatte huden på de slanke leggene hennes og så …? Han tørket svetten bort fra øynene og tvang seg til å virke alminnelig da han snakket. «Det høres morsomt ut.»

«Det var det. Jeg utførte litt frivillig arbeid, også. Jobbet i et suppekjøkken i Calcutta og ga mat til sultende barn. Deretter i Brasil der jeg lærte bønder hvordan de kunne hjelpe til med å redde regnskogen. Den slags ting.»

Hun hadde hjertet på rett sted, tenkte han. Han var andpusten og gjorde seg ferdig med enda en hurtig serie med kast. «Hvordan endte du opp her i byen?»

«For to år siden besøkte jeg en venn her, og deretter bestemte jeg meg for å bli. Jeg begynte å designe mine egne møbler. Jeg har vært så heldig at jeg er i stand til å klare meg selv. Har du nå fått en anelse om hvem jeg er?»

«Ja.» Han fordøyde det hun hadde sagt. Akkurat som klærne og møblene hennes, var hun annerledes, uvanlig. Han følte seg tiltrukket av livsmotet og selvstendigheten hennes. Men hun hadde drevet med så mange ting til å være så ung, ville hun da holde ut særlig lenge med en oppgave? Det virket som hun gikk løs på ting med begeistring helt til noe nytt fanget oppmerksomheten hennes.

Etter det siste kastet tok han en slurk fra vannflasken sin. Han tørket svetten av ansiktet og brystet med et rent håndkle. Han kikket bort mot Wendy og fanget blikket hennes. En lang stund stirret de på hverandre, helt til hun så bort. Følte hun noe av den samme sensuelle spenningen som trakk ham mot henne? Han var ikke sikker. Det var synd han var en slik nybegynner når det gjaldt dette.

Han tok på seg den rene T-skjorten og kikket på klokken: kvart over elleve. Når dette intervjuet var over, var han nødt til å ta en rask dusj før han dro for å spise lunsj. Han satte seg ved siden av henne på benken. «Disse spørsmålene virker sannsynligvis underlig, men jeg er nødt til å passe på ungene mine.»

«Jeg skjønner.» Hun smilte vennlig til ham. «Jeg håper du tror at jeg er pålitelig.»

«Alt annet i disse ungdommenes liv er helt kaotisk. De trenger å vite at de kan stole på oss – uansett hva slags streker de finner på.»

«Har alle rømt hjemmefra?»

«De fleste. Noen har blitt kastet ut av sine egne foreldre.» Han klappet seg i pannen med håndkleet. Deretter la han det over skulderen. «De har vanligvis levd på gaten før de ender opp her. Av og til sender retten oss en ungdom. De kan være uhøflige, truende, til og med voldelige. Jeg er redd for at du kanskje ikke vil bli når du finner ut hva du har våget deg inn på.»

«Jeg ventet ikke akkurat vanlige ungdommer – »

Han fortsatte som om hun ikke hadde sagt noe. «Så hvis du har tenkt å trekke deg, ms. Valdez, så gjør det nå.»

«Jeg har ikke tenkt å trekke meg.»

Han la merke til det sta uttrykket i det pene ansiktet hennes og kjente enda en bølge av tiltrekning gå gjennom kroppen. Han undertrykket den nådeløst. Dette var ikke det rette tidspunktet.

«Du skjønner fremdeles ikke.» Han ga henne det ubøyelige blikket som han sparte til de vanskeligste ungdommene. «Ingen dilettanter, ingen blåøyde deltids-idealister, ingen ’jeg skal redde verden’-typer er ønsket her.»

«Med andre ord: En som ikke holder ut, trenger ikke å søke.»

«Nettopp.» Han lente seg bakover mot gjerdet og ventet på å få høre hvordan hun kom til å skjelle ham ut.

«For å gjøre det helt klart: Jeg er ikke av den typen som ikke holder ut. Og jeg er ikke redd for en flokk tenåringer – ikke en gang slike ungdommer som dette. Hvis jeg var så redd av meg, ville jeg ikke ha reist verden rundt på egen hånd.»

Hun hadde et poeng der. «Du trenger en annen type mot for å jobbe med sinte ungdommer enn du trenger for å reise alene.»

«Jeg skjønner nøyaktig hva du driver med. Du tror ikke jeg er sterk nok til å jobbe her, så du prøver å jage meg bort ved å oppføre deg som en eksersissersjant.» Stemmen hennes ble mindre skarp. «Og jeg ville ha gått for lenge siden hvis det ikke var for at jeg skjønner at du bare beskytter disse ungdommene som ingen andre vil ha.»

Jacks blikk møtte hennes. Hun forsto. Det ga ham en god følelse. Meget god.

«Jeg synes det du gjør her er vidunderlig,» sa hun. Med en uventet bevegelse la hun hånden på det jeanskledde kneet hans.

Den flyktige kontakten fikk det til å gå et sjokk gjennom ham. Han fikk lyst til å ta de slanke fingrene hennes mellom sine og kjenne hvor myke de var.

Hun trakk til seg hånden. «Ungdommene er heldige som har deg på sin side. Så ikke vær redd. Jeg kommer ikke til å ta jobben hvis jeg ikke er klar til å fortsette i den.» Hun smilte ertende. «Er det greit?»

Han glemte et øyeblikk at hun ventet et svar mens han sugde til seg det betagende smilet hennes.

Stemmen hennes trengte gjennom tåken han befant seg i. «Er det greit nok for deg?»

«Greit nok.»

«Kan du ikke gi meg en omvisning?» sa hun og satte den tomme kaffekoppen fra seg på benken. «Vis meg hvordan dere gjør ting – og så skal jeg bestemme meg for om jeg hører til her eller ikke.»

«Ja vel.» Han ville presentere henne for noen av de vanskeligste barna. Det kom til å bli den virkelige lakmustesten.

De gikk sammen bortover hovedgangen mot spisesalen som var fylt med lange bord og praktiske stoler. «Vi spiser tre måltider for dagen, sammen som en familie. Du ville bli forbauset over hvor viktig det er for ungene – selv om de sa at de hatet det i begynnelsen.»

«Er det fordi dette er blitt hjemmet deres?»

«Nettopp. De ønsker fortvilet å høre til et sted.» Han lente seg mot dørkarmen. «Alle ungdommene våre er her fordi de er i en eller annen krisesituasjon. Vi har hvert eneste tenkelige tenåringsproblem: narkotika, vold, svangerskap.»

«Å være tenåring kan være noe dritt,» sa hun med følelse. «Det var ille nok da jeg var ung, men jeg ville ikke like å være tenåring i dag.»

«Det er tøffere i dag,» sa han og var enig. Det var andre gang hun hadde nevnt en vond oppvekst. Han gransket ansiktet hennes og undret seg over hva det reserverte uttrykket i øynene hennes betydde.

Han tok henne med til to rom ved siden av som var fylt med rader med senger, plassert som i en sovesal. «Vi har plass til tretti barn. Med noen få unntak bor de fleste her i maksimum tre måneder.»

«Hva skjer når de drar?»

Han hørte knapt spørsmålet hennes. Han tok seg selv i å stirre på henne igjen og lure på hvordan det ville føles å la hånden stryke over det myke kinnet hennes. Han var ikke vant til at fysisk tiltrekning gjorde tankene hans uklare; han hadde tilbrakt år med å undertrykke akkurat slike følelser.

Han blunket. «Hva sa du?»

Hun gjentok spørsmålet med et smil. «Hva skjer når barna drar herfra?»

«Vi gjenforener familier når vi kan. Når det ikke går, sender vi barna til andre organisasjoner som sørger for langtidsomsorg.»

«Er det ingen av ungdommene som blir lenger?»

«Sjelden. Lamar er et unntak. Han er her på grunn av en betinget dom, så han vil sannsynligvis bli i seks måneder.»

«Jaså?» Hun så forbløffet ut. «Bortsett fra at han er litt, eh, flørtete, virker han som en skikkelig gutt. Hvorfor er han her?»

«Han har jobbet som hallik siden han var tolv.» Ville hun bli sjokkert? Nei, hun så trist ut. «Politiet ble omsider lei av å hale ham inn på stasjonen for å snakke med ham, så de arresterte ham i forrige måned.»

«Å! Så det var derfor han forsøkte å sjekke meg opp.»

Han stirret på henne. «Lamar forsøkte seg på deg?»

«I samme sekund som jeg stoppet for å losse møblene mine.»

Han lo høyt. «Du må innrømme at guttungen er modig. Alt er en forretningsmulighet for ham. Han ville ha blitt en fantastisk bedriftsleder hvis han bare kunne lede energien sin inn i lovlige kanaler.»

«Hva er han interessert i – bortsett fra jenter, altså?»

«Graffiti og pc-spill.»

«Graffiti, hmm.» Det virket som om hun grublet på noe. «Enkelte graffitikunstnere er virkelig talentfulle. Kanskje han ville like å lære kalligrafi eller bokstavtegning.»

«Det er en god idé. Det har jeg ikke tenkt på,» innrømmet han motvillig. Etter å ha rundet et hjørne i gangen, stoppet han utenfor en dør med et lite vindu. Innenfor var en annen klasse i gang med en time. «Vi har tre rådgivere i staben, pluss lærere fra San Francisco skoledistrikt, og vi har spesialkurs for jobbsøking.»

«Hva med collegeforberedelse?»

«Vær realistisk. Få av ungdommene våre greier å komme seg gjennom videregående skole – for ikke å snakke om college. Ta Pam, for eksempel.» Han pekte på en ordinær pike med kort, bleket hår som satt slapt i en stol i hjørnet og glodde surt på de andre ungdommene. «Jeg skal være glad hvis hun kommer inn på videregående skole.»

«Hvordan endte hun opp på gaten?» spurte hun lavt.

«Faren slo henne, så hun rømte. Hun har vært arrestert for butikktyveri og for å ha gått til angrep på andre ungdommer. Hun kom hit i forrige uke. Bak den sinte væremåten er hun redd og såret. Men hun vil ikke slippe noen nær nok til å hjelpe henne.»

«Det høres ut som hun har det skikkelig ille.»

«Prøv å overleve på gaten med en flokk rovdyr sirklende rundt deg, og du vil ha det skikkelig ille, du også.» Han greide ikke skjule forakten han følte for folk som var ute etter gatebarn.

«Jeg har ikke lyst til å tenke på hvordan det må være å være en ung pike på gaten.» Hun grøsset. «Det er skremmende.»

«Det der er Gillian,» sa han kort og pekte på en pen pike med mørkt blondt hår som satt i midten av flokken og flørtet med de store, blå øynene sine. «Hun er fjorten og jobbet på gaten som prostituert i et år.»

«Stakkars unge! Har hun ingen familie å dra hjem til?»

«De vil ikke ha noe med henne å gjøre. Etter at hun har vært her, vil hun dra til et frigangshjem – hvis det finnes en ledig plass.»

«Hva skjer hvis du ikke kan finne en plass?»

«Da vil hun sannsynligvis ende på gaten igjen.» En bølge av tretthet skyllet over ham et øyeblikk. Så skjøv han den bort. Det hjalp ikke med fortvilelse. De fortsatte bortover gangen.

«Det der er bare noen få av beboerne våre,» sa han og stoppet utenfor kontoret sitt. «De har bruk for at vi godtar dem – uansett hvilke tabber de har gjort. Og vi kan ikke alltid redde et barn, uansett hvor mye vi prøver. Kan du takle det?»

Wendy så på ham og la merke til styrken som preget ansiktet hans, og advarselen i de blå øynene. Han testet henne fremdeles. «Ja. Til å begynne med var det bare et innfall at jeg tilbød meg å hjelpe. Men jo mer jeg ser, jo mer føler jeg at jeg hører til her.» Straks hun hadde sagt det, gikk det opp for henne at det var sant. Disse ungdommene minnet henne om henne selv da hun var tenåring – bare at de hadde større problemer.

Jack gikk inn på kontoret sitt og satte seg ved skrivebordet. «Du har nevnt oppveksten din flere ganger. Likte du ikke å være tenåring?»

Hun følte seg straks avslørt og sårbar. Hun snudde seg og stirret blindt ut gjennom vinduet. «Det var den verste perioden i livet mitt.»

«Hva skjedde?»

«Å, det høres melodramatisk ut nå, men den gangen var det fryktelig. Jeg passet ikke inn noen steder, syntes jeg var stygg, var sikker på at ingen likte meg. Jeg var utrolig usikker.» Hun flyttet urolig på seg i lenestolen som sto foran skrivebordet hans. «Foreldrene mine skilte seg, så de hadde ikke tid til å finne ut hvorfor datteren deres gikk i stykker. Jeg forsvant inn i et skall. Ville ikke snakke med noen – bortsett fra lærerne mine og to gode venner.»

De livlige, mørke øynene hans gransket ansiktet hennes. «Det høres vondt ut.»

«Jeg har det bra nå,» sa hun og rettet seg bevisst opp i stolen. «Men jeg må le litt når jeg ser tilbake. Jeg hadde overhodet ikke noe perspektiv.»

«Tenåringstunnelsyn,» sa han tørt.

«Akkurat! I hodet mitt fantes det ikke noe liv etter videregående skole. Hvis Paul Curtin – fotballkapteinen – og gjengen hans ikke likte meg, kunne jeg like gjerne være død. Men når jeg ser på disse ungdommene nå, skjønner jeg at jeg var heldig.»

Han bøyde seg fremover. «Det er vanskelig å forestille seg deg som en plaget tenåring. Du er så pen og selvsikker.»

«Takk.»

«Hva endret seg?»

«Jeg har jobbet hardt med meg selv.» Det granskende blikket hans gjorde henne forvirret.

Omsider nikket han som om han var fornøyd. «Det trengs mot for å se sine egne demoner i øynene.»

«Takk.» Han hadde god oppfatningsevne. Få mennesker forsto at man virkelig måtte anstrenge seg for å løsne fortidens tvangstrøye. «Synet av ungdommene her får noen av de gamle, vonde følelsene til å dukke opp igjen. Hvis jeg ikke hadde drevet med tegning og hatt et par fantastiske lærere på min side, kunne jeg lett ha endt opp som stoffmisbruker. Eller noe enda verre.» Idet hun så inn i øynene hans, så hun at den siste motstanden hans smuldret opp.

«Så du føler et slags slektskap med disse ungdommene.»

«Ja.» Et glimt av Lamars kjepphøye flir, Pams gretne blikk og Gillians altfor høye latter fløy gjennom hodet hennes. «Det ville være flott å få en sjanse til å gi tilbake litt av den støtten jeg fikk da jeg selv var tenåring.»

«Velkommen om bord, Wendy.» Han stilte seg ved siden av henne, grep hånden hennes og ga henne et fast håndtrykk. «Jeg tror vi er heldige som har fått deg med på laget.»

3

Etter å ha gjort forberedelser til å begynne undervisningen torsdag, satte Wendy kursen hjemover. På veien stoppet hun ved dagligvarebutikken og kjøpte ferskt surdeigsbrød, kaldt, oppskåret kjøtt og mineralvann til middag. Da hun åpnet døren til leiligheten sin, som også fungerte som atelier, klappet hun Elsie, dobermannen sin, på hodet.

«Hei, jenta mi. Holder du bermen unna?» Elsie knurret overbevisende og siklet deretter på Wendys hånd. «Jobber du fremdeles, Nate?» spurte Wendy da hun fikk øye på værelseskameraten sin.

«Jeg må bli ferdig med dette.» Den blonde mannen med den spinkle, guttaktige kroppsbygningen knelte midt i stuen. Etter å ha klebet papir gjennomtrukket av lim på en lerretsskulptur som lignet en blanding av Golden Gate Bridge og Transamerica Pyramid, satte han seg på baken. Han la hodet på skakke og slo fingeren lett mot haken. «Den trenger fremdeles noe mer. Men hva? Hva?»

«Hmm,» sa hun lett. Hun kjente igjen et retorisk spørsmål når hun hørte et.

Nathan hadde vært en av de beste vennene hennes siden videregående skole. Han hadde bodd tvers over gaten, men hadde vokst opp til å bli alt annet enn nabogutten. De hadde mistet kontakten, men hadde så truffet hverandre igjen for to år siden da begge var på jakt etter leilighet i området sør for Market Street. Siden begge hadde ønsket stor nok plass til å drive med kunsten sin, hadde de bestemt seg for å leie et rommelig loft med tre soverom sammen.

«Æsj! Det får være nok i denne omgang.» Nathan vendte et par grønne øyne mot henne. «Vel, hvordan går det med de søte, små ungdomsforbryterne, da?» spurte han.

«Vær grei!» Hun slo ham ertende i hodet med surdeigsbrødet. «De ungene har hatt det tøft.»

«Har vi ikke alle det, vennen min?»

Hun smilte til ham. «Du er uforbederlig.»

«Det er jo derfor du elsker meg, ikke sant?»

«Nei, jeg elsker deg av gammel vane.»

Han sendte henne et skulende blikk og fulgte så etter henne inn på det trange kjøkkenet bakerst i leiligheten der solskinnet strømmet inn gjennom to vinduer som nådde fra gulv til tak.

«Fortell meg om krisesenteret,» sa han, dro en høy krakk bort til det massive bordet, som også tjente som telefonbeskjedsenter og kunstutstillingsdisk. «Møtte du den digre tullingen du fortalte meg om forrige gang?»

«Den digre tullingen er Jack O’Connor.» Hun begynte å lage to kalkunsmørbrød og kastet godbiter til Elsie som fanget dem begeistret i luften.

Han rynket pannen. «Mater vi hunden fra bordet?»

«Absolutt ikke. Ville jeg finne på noe slikt?» Hun kastet enda en kjøttbit inn i Elsies ventende munn.

Han sukket. «Blås i det. Hvordan er denne fyren, da?»

«Han er okay, bortsett fra at han er en kontrollfreak.»

«Okay?» Vennen flyttet seg nærmere. «Er det alt du kan si? Jeg vil ha detaljer!»

«Han er en utmerket kar, veldig disiplinert – »

«Ja da, ja da, ja da. Fortell det til din mor. Jeg vil vite hvordan han ser ut.»

«Han er en stor fyr. Pen på en dyster, grublende, Heathcliff-aktig måte. Han har svart hår med litt krøller, flott rumpe og de blåeste øyne jeg noensinne har sett – »

«Men du er ikke interessert, hva?»

«Han er ikke min type.» Men hvorfor hadde hun følt seg nervøs da Jack vendte de mørke øynene mot henne? Hvorfor hadde hun rødmet for første gang på årevis? Greit, han var tiltrekkende, men det betydde ikke at hun hadde noe ønske om å involvere seg med ham. «Han er altfor intens, altfor besatt av det han holder på med. Jeg ønsker å leve litt, ikke drive meg selv i en altfor tidlig grav.»

«Der er jeg med deg.»

«Bare hør her,» sa hun. «Han intervjuet meg utenfor på en basketballbane.»

«Herregud, hvorfor det?»

Hun forklarte raskt hvorfor Jack ikke hadde tid på timeplanen sin for henne. «Så han måtte kaste ballen i kurven femti ganger før han spiste lunsj med borgermesteren.»

«Du ville ikke ha klart å holde meg på det stedet ved hjelp av et kobbel med pitbuller en gang.» Nathan tørket seg i munnviken med servietten. «Mannen høres utrolig uhøflig ut.»

«Men det var ikke noe personlig. Han er bare så utrolig målbevisst. Fast bestemt på å ta seg av ungdommene. Fast bestemt på å være i god fysisk form. Fast bestemt – »

«På å være en pest og en plage,» tilføyde han dystert.

Hun var vant til avbrytelsene hans og overhørte ham. «Du vet hvordan det er, ikke sant? Du skjønner, han er virkelig engasjert i det han driver med. Så derfor overser man bryskheten hans.»

«Hmm. Han begynner å høres spennende ut. Er du sikker på at du ikke er interessert?»

«Absolutt, Nate. Det er vanskelig å bli gode venner med en som minner meg om en drillsersjant.» Så hvorfor hadde hun fortalt Jack så mye? Selv om hun var relativt åpen om seg selv, var hun vanligvis ikke så åpen. «Jeg liker en mann som vet hvordan man skal nyte livet.»

«Det samme gjør jeg.» Han hevet øyenbrynene megetsigende.

«Han er ikke din type heller.»

«Synd.» Den blonde mannen tok tallerkenen og bestikket sitt og bar det bort til vasken. «Det er best jeg kommer meg tilbake til arbeidet. Takk for maten, chérie. Bare la oppvasken stå, så skal jeg ta den senere.»

Torsdagen stilte Wendy i Valencia House en halv time for tidlig. Da hun kom inn på Jacks kontor, så han opp fra papirarbeidet sitt. Det mørke håret hans krøllet seg fuktig over den brede pannen, som om han nettopp hadde dusjet. Et bilde av ham på basketballbanen dukket opp i hodet hennes, de nakne brystmusklene glinset i den varme solen. Hvorfor tenkte hun på det? Fyren interessert henne jo ikke.

De hilste på hverandre, og deretter gikk han rundt skrivebordet og satte seg på kanten av det.

«La meg gi deg noen hint før den første timen,» sa han. «Du er ikke her for å vinne noen popularitetskonkurranse. Ikke la ungene slippe unna med ting nå, i den tro at det vil bli bedre. Det vil det ikke. Husk, du kan alltid bli mildere, men du kan ikke bli tøffere.»

Gjennom det åpne vinduet hørte hun hylene og skrikene til ungdommene som spilte basketball. «Jeg kommer ikke til å få en masse disiplinproblemer, vel?»

«Ikke hvis du begynner på den rette måten. Skolereglene er: ingen gateklær, ingen frekke svar, ingen banning og ingen lekser som gjøres for sent.»

«Det høres ut som en rekruttskole.»

«Stol på meg. Disse ungene trenger disiplin like mye som de trenger kjærlighet.» Han fisket to nøkler opp av baklommen på de tettsittende, svarte jeansene sine. «Hoveddøren og bakdøren er alltid låst – med dørtelefon av sikkerhetsgrunner. Innerdørene er ulåste. Her må vi vise tillit.»

De kalde fingrene hennes møtte hans varme hånd. Idet hun slapp nøklene raskt ned i vesken, husket hun datamaskinene som var boltet fast til bordene. «Tillit? Hva med Apple-pc’ene?»

«Altfor store fristelser kan ta knekken på hvem som helst. Vi er optimister, ikke tosker.» Han tok frem en slitt lommelykt fra den knirkende midtskuffen i skrivebordet. «Ha med deg denne i fall strømmen går – noe som skjer altfor ofte. Det tar vanligvis rundt en halv time å få den på igjen.»

Hun begynte å føle det som om hun var i en krigssone. «Hva gjør jeg hvis en av ungdommene lager vanskeligheter?»

«Send vedkommende til meg. Øyeblikkelig. Jeg tolererer ikke dårlig oppførsel. Vi har altfor mange gatebarn som ønsker å få komme hit til at vi godtar eventuelle tullinger som ødelegger timene for de andre elevene.»

Han hørtes fryktelig hard ut, men hun ville ikke kaste bort tid på å diskutere. Straks hun var kommet til klasserommet sitt, ville hun gjøre det hun mente var best. Å handle på instinkt virket vanligvis best for henne.

«Jeg må få ordnet med tingene mine. Kan du vise meg klasserommet mitt?»

«Denne veien.» Han førte henne bortover hovedgangen til et lite klasserom med pulter som så ut som om de hadde vært der siden Annen verdenskrig. De måtte bort. Altfor deprimerende.

«Bare finn deg til rette,» sa han og snudde seg for å gå. «Ungene kommer snart.»

En bølge av panikk steg opp gjennom halsen på henne ved tanken på å stå overfor ti eller femten fiendtlige tenåringer som sannsynligvis var like interessert i kunst som betjenten som jobbet på bensinstasjonen på hjørnet. «Vent! Er det ikke noe mer jeg trenger å vite?»

«Ta det med ro, det vil gå helt fint.»

«Og hvis ikke …?»

«Bare rop. Ser du den døren der borte?» Han pekte på en dør bakerst i rommet der det var nokså mørkt. «Den fører til en gang som går bort til bakdøren på kontoret mitt. Jeg skal la den døren stå åpen slik at jeg kan kikke inn uten at elevene vet at jeg er der. Jeg pleier alltid å observere hver lærers første time.»

«Det får meg til å føle meg bedre.»

«Vi snakkes senere.»

«Takk.» Hvis hun overlevde denne første timen.

Han gikk bort til skrivebordet hennes og stilte det helt på linje med tavlen. «Rommet har stått tomt en stund.» Han tørket de støvete hendene på de mørke buksene. «Jeg beklager at vi ikke har fått sjansen til å vaske det først. Du må bare omorganisere her hvis du vil.»

«Takk. Det vil jeg gjerne.» Han ante ikke hva han nettopp hadde gitt henne tillatelse til å gjøre. Valencia House var velordnet, men det lignet altfor mye på et fengsel etter hennes smak. Hvis hun fikk omorganisere det, ville hun begynne med å kaste mesteparten av de gamle møblene, og deretter male klasserommene i andre farger enn institusjonsgrønt. Kanskje knallgult eller oransje. Hun begynte å føle seg begeistret igjen. Dette ville kanskje bli morsomt likevel.

«Lykke til,» sa han. Så gikk han ut og lot bakdøren stå litt på gløtt bak seg.

Med glitrende øyne plasserte mrs. Hughes den siste biten med lettere svidd ananas-opp-ned-kake på Jacks skrivebord. «Jeg bare visste at miss Valdez hadde et godt hjerte under de temmelig fargerike klærne.»

«Hun vil trenge mer enn et godt hjerte for å overleve her.» Han tok en diger bit av kaken og deretter en slurk av den nytrukne kaffen. «Ungdommene våre kan drive den roligste personen i verden til vanvidd.»

«De er noen små slyngler, ikke sant?»

Han ristet kjærlig på hodet til assistenten sin. Det fantes ikke mange mennesker som ville karakterisere de ofte respektløse og av og til voldelige tenåringene som «små slyngler.» Når problemene på jobben begynte å gjøre ham pessimistisk, pleide mrs. Hughes å si noe som minnet ham om at det han trengte, var mer tro – ikke mindre. «Jeg tror ms. Valdez synes jeg er altfor streng med de ’små slynglene’ våre.»

«Det er mange som gjør den feilen før de blir bedre kjent med deg,» sa hun oppbrakt. «De ungdommene er heldige som har deg på sin side. Wendy er en smart pike. Det vil ikke gå lang tid før hun skjønner hvilken god mann du er.»

Til hans store overraskelse likte han det hun sa. Han lurte på hva som skulle til for å bli betegnet som en god mann av Wendys.

«Jeg kunne ikke ha drevet dette senteret uten din hjelp, Thelma.» Han skålte for henne med kaffekoppen. «Av og til tror jeg at det eneste som holder Lamar her, er de hjemmelagde sjokoladekjeksene dine.»

Mrs. Hughes blåste av kommentarene hans før hun skyndte seg ut av rommet.

Jack ble sittende alene igjen på kontoret og tenke på hvor tiltrukket han følte seg av Wendy og hvilke problemer det medførte. Helt siden han var liten, var han blitt drevet av et altoverskyggende mål – det brennende ønsket om å bli prest. Alt annet – venner, idrett, de første seksuelle interessene – var blitt skjøvet til side slik at han kunne forberede seg på sitt fremtidige kall.

Helt til han sluttet på presteseminaret for to år siden.

Helt til tvilen på hans eget engasjement når det gjaldt det fremtidige yrket ble større enn troen.

Wendy var den første kvinnen som virkelig hadde fanget interessen hans siden han vant sin nye frihet. Hva skulle han nå gjøre? Dette var ukjent område for ham. Han snudde svingstolen sin og så hvordan vinden rusket i bladene på et digert eukalyptustre utenfor vinduet. Det var en frisk dag, himmelen blå og skyfri. Den typen dag som fikk deg til å føle at hva som helst kunne skje.

Han bøyde seg frem og begynte å tromme med fingrene på skrivebordet. Et smil dukket opp i ansiktet hans – den typen smil som fikk elevene hans til å bli på vakt. Han ante ikke hva han skulle gjøre videre, men dette kom til å bli litt av en tur.

Klokken ett var ingen dukket opp i Wendys klasserom. Fem over ett satt hun fremdeles ved det store skrivebordet fullt av skrammer fremst i rommet, og lot fingrene gli over navnet «Allison» som noen hadde skåret inn i treverket for lenge siden. Etter hvert som minuttene gikk, vokste irritasjonen hennes. Hun hadde annet å gjøre enn å sitte her og vente.

Klokken ti over ett ble døren åpnet, og inn slentret Lamar, Gillian og Pam. Hun ventet på at det skulle komme flere ungdommer, men ingen viste seg. Var dette klassen hennes?

«Beklager at vi er sene, lærer,» sa Lamar. «Gruppeterapimøtet vårt ble litt vanskelig, og derfor måtte vi bli litt lenger. Vet du, noen begynte å bable om å begå selvmord igjen.»

Wendy forsøkte å unngå at sjokket vistes i ansiktet hennes. Det var ufattelig hvilke ting disse ungdommene måtte ha befatning med hver eneste dag. «Det var leit å høre.»

«Det skjer minst en gang i uken. Av og til skulle jeg ønske at en av dem ville gjøre det, bare slik at vi ikke ble nødt til å høre om det igjen.» Han kastet et blikk på Pam som stirret rett frem for seg og nektet å møte øynene hans.

Selv om Wendy skjønte at Lamar dominerte hele rommet, ante hun ikke hva hun skulle gjøre med det. Hun ble grepet av ren og skjær panikk ved tanken på at hun kunne komme til å miste kontrollen over timen før den egentlig hadde begynt. «La oss sette i gang med det første formingsprosjektet vårt …»

«Jeg håper ikke du venter at vi skal lage noen av de stygge møblene du kom hit med.» Lamar sendte henne et utfordrende blikk.

Gillian kvalte et fnis. «Ikke vær slem, Lamar.»

Pam skrapte høylydt med de svarte cowboystøvlene sine mot gulvet. Deretter sank hun enda lenger ned på stolsetet. «Gi henne et helvete, Lamar.»

«Jeg mener det, jente.» Han rettet på det svarte hårnettet sitt – noe Wendy hadde sett andre ungdommer i bykjernen gå med – og deretter lente han seg bakover på stolen. «Hvis hun hadde lyst til å donere noe, hva er i veien med videospillere eller høyoppløsnings-TV?» Han snøftet foraktelig. «Pokker heller, hun gir sannsynligvis klær i gave til jul.»

Jack hadde ikke tullet. Elevene var klar til å la henne få svi hvis hun ikke grep tømmene, og det raskt.

«Lamar,» sa Wendy i en rolig tone. «Kom opp hit.»

«Hvorfor det?»

«Jeg så håndskriften din, og jeg vil at du skal skrive noen bokstaver på tavlen for meg.»

«Jeg er god, det stemmer.» Etter å ha bukket for de to pikene, gikk han med en viktig mine opp til tavlen som hang på veggen. «Hva vil du at jeg skal skrive?»

Hva kunne skjære rett gjennom forsvarsverkene hans? Hun rakte ham et knallrosa kritt. «Ditt fulle navn og din fars fulle navn.»

«Hvordan visste du at jeg har et nydelig navn, lærer?» Han skrev med stor og meget tydelig håndskrift på tavlen og snakket høyt mens han skrev. «Lamar David Washington. Det høres ut som en dommer i høyesterett, ikke sant?»

«Eller en hallik,» sa Pam lavt.

«Gillian,» sa Wendy som merket at en umiddelbar eksplosjon var underveis, «du skriver navnet ditt her. På veggen.»

«Kommer jeg ikke i vanskeligheter, da?»

«Nei,» sa Wendy med en overbevisning hun ikke helt følte. «Det er mitt klasserom, og jeg gir deg lov.»

Selv om hun forsøkte å la være, vandret øynene hennes til døren bakerst i rommet. Ingen tegn til Jack. Bra. Hun ville heller forklare dette for ham etter at det var skjedd. Hun snudde seg mot Pam. «Kom opp her til skrivebordet mitt og skriv noe på tregulvet.»

Pam tok imot krittet uten å forandre det gretne uttrykket sitt.

«Hei,» sa Lamar. «Hvorfor ba du ikke meg skrive på veggen eller gulvet?»

«Jeg gir aldri de beste jobbene til noen som fornærmer de ’stygge’ møblene mine. Husk det til neste gang.»

Han flirte kort. «Okay, okay, men du sa jo ikke at vi skulle skrive på veggen,» brummet han.

Da elevene var ferdige, fikk hun dem til å se på hverandres verk og deretter diskutere hva de hadde gjort.

«Se på Lamars elegante skrift,» sa hun ivrig. «Se hvordan krittet jobber på den flaten det var ment for.» Hun strøk hjørnet av en knallrosa bokstav utover tavlen med tommelen.

«Hei, hei, hei! Forsiktig med mesterverket mitt.»

Hun gikk bort til Gillians arbeid og smilte av den barnslige skrivemåten. «Se hvor dramatisk det rosa krittet ser ut på den grønne veggen.»

«Jeg synes det ser ut som inntørket fordøyelsesmedisin,» sa Lamar avvisende.

«Det er en fabelaktig beskrivelse!» lo Wendy.

Guttens skulende uttrykk forvandlet seg til et skjevt smil. Deretter studerte de Pams firkantede håndskrift på gulvplankene.

«Det virker som om det var vanskelig å skrive på,» sa Gillian i en vennlig tone.

«Fantastisk slutning,» sa Pam hånlig. «Har du noensinne tenkt på å bli hjernekirurg?»

Lamar la merke til Gillians sårete uttrykk og glodde på Pam.

«Alle flater reagerer ulikt,» sa Wendy fort. «Av og til vil man ha det som åpenbart passer sammen, som kritt på tavle.» Hun dyppet en svamp i en sterkt oransje maling og tok den med bort til veggen. «Men av og til trenger man å eksperimentere litt for å finne noe mer spennende.» Hun strøk den oransje malingen mot det rosa krittet. De to fargene løp sammen.

«Så flott!» utbrøt Gillian. «Det ser ut som en solnedgang over Golden Gate Bridge.»

Livlig prat og latter fylte rommet mens elevene forsøkte kritt og maling på forskjellige typer papir, på veggen og på gulvet. Wendy smilte for seg selv og visste at hun hadde fanget interessen deres.

Jack la på telefonrøret før han småløp bortover gangen. Det hadde tatt lenger tid enn han trodde å overbevise en arbeidsgiver om at han burde gi en av ungdommene hans en sjanse. Wendys time hadde vart i nesten tretti minutter. Han likte ikke å vente så lenge før han sjekket hvordan det gikk med en ny lærer.

Da han nærmet seg klasserommet hennes, hørte han hes latter. Han holdt på å snuble. Latter den første dagen betydde vanligvis trøbbel. Alvorlig trøbbel. Han håpet at de ikke plaget henne for mye. Han gikk inn og satte seg stille på en stol i hjørnet. Elevenes rygger var vendt mot ham mens Wendy satt sammenkrøpet midt på gulvet. Adrenalinet strømmet gjennom kroppen hans. Hvis de hadde skadet henne på noen måte …

Før han fikk forfulgt den tanken videre, satte hun seg opp på kne. Han så at hun hadde bøyd seg over et digert ark med gråpapir som var dekket med fargerik maling. Hun hadde tatt av seg skoene. Det nydelige ansiktet hennes glødet av glede, og hun hadde noe rosa i de mørke krøllene på den ene siden. Hun var enda penere nå enn før.

«Din tur, Lamar.» Wendys stemme lød ubekymret.

Jack så forvirret på mens Lamar tok på seg bind for øynene, grep en malerkost og deretter laget mønster på papiret. Hva i all verden var det som foregikk?

«Lærer, dette er vanskelig,» stønnet Lamar. Deretter klukklo han. «Kan jeg ikke bare få se et sekund? Vææær så snill?»

Wendy lo, en lav, sløret lyd som fikk det til å krible i Jack. «Greit, du kan se nå.»

Lamar tok av seg bindet for øynene. «Skikkelig bra!»

Jack måtte nesten le. Deretter strømmet lettelsen gjennom ham; Wendy hadde fått klassen til å spise av hånden hennes. Han var opptatt av sikkerheten til hver eneste ansatt, men når det gjaldt henne, følte han en beskyttertrang som var så voldsom at den forbløffet ham.

Han så seg rundt og fikk øye på den rosa håndskriften på veggen, på skrivebordet og på gulvet. Han ristet på hodet. Sinne fortrengte følelsen av lettelse. Hun greide seg bedre enn han hadde ventet, men han kunne ikke la henne ødelegge hele skolen. De ville bli nødt til å ha en liten prat om undervisningsmetodene hennes.

Utenfor senteret hoppet Jack inn i bilen sin og dro for å besøke sin gamle veileder, fader Daniel Quinn. I årevis hadde presten vært en farsfigur. Da Jack kom frem til St. Evangeline’s Church, banket han på døren med de innviklete utskjæringene på baksiden av presteboligen. Etter en liten stund gikk den tunge døren knirkende opp og stanset skrapende mot det ujevne steingulvet.

Fader Quinn kikket ut. Det rynkete, joviale ansiktet hans sprakk opp i et smil ved synet av den tidligere eleven. Selv om presten var i syttiårene, virket han ungdommelig. Han gjorde tegn til at Jack skulle komme inn. «Jack, gutten min! For en gledelig overraskelse. Du ser godt ut.»

«Takk, fader.» Jack gikk inn i den kjølige, mørke gangen. «Har du tid et øyeblikk?»

«Jeg var akkurat på vei ut i hagen for å ta en kopp te og noen kjeks. Har du lyst til å være med meg?» Presten glattet på den svarte klesdrakten sin og smilte skøyeraktig.

Han delte Jacks barnslige glede over søtsaker. Et plutselig bilde av Wendy med hånden full av M & M dukket opp i Jacks hode. Han kunne liksom ikke få henne ut av tankene. «Det høres godt ut.»

«Det blir akkurat som i gamle dager, det.» Den eldre mannens buskete, grå øyenbryn hevet seg i åpenbar fryd.

Jack og den korpulente presten gikk bortover gangen som førte ut til en sti overdrysset med blader. Der gikk de under et tak av lønnetrær frem til en fjellkløft.

Jack frydet seg over den skrånende stien slik han hadde gjort så mange ganger tidligere. Kirken St. Evangeline var blitt bygget for hundre år siden på en diger eiendom som var blitt donert av en angrende gullgraver på dødsleiet. Byen San Francisco hadde vokst opp rundt den, og nå eide kirken en stor eiendom nær Presidio.

Da de nådde frem til kløften, satte fader Quinn seg i en av de grå smijernsstolene som sto rundt et kafébord. Jack satte seg tvers overfor ham. Sollyset falt på teppet av løv rundt føttene deres.

Den eldre mannen skjenket oppi en kopp te til hver av dem og rakte deretter frem et fat fullt av nylagete kjeks. «Hva er det som fører deg hit i dag, da? En av ungdommene dine?»

«Nei, denne gangen er det meg.» Jack lente seg bakover i stolen og ga slipp på energien som drev ham gjennom livet. Han tillot seg å høre naturens bakgrunnslyder: fuglesang, en firfirsle som raslet under en busk og vinden i trærne. «Jeg har møtt en kvinne jeg liker.»

Presten tok frem en pipe av kirsebærtre og fylte den med duftende tobakk med raske, erfarne bevegelser. «Straks du sluttet på seminaret, visste jeg at det ikke ville gå lang tid før noen fanget blikket ditt.»

Frem til for to år siden hadde Jack utdannet seg under den eldre prestens veiledning. Selv om Jack hadde beundret fader Quinns uselviskhet og hengivelse overfor sitt kall, ble det vanskeligere og vanskeligere å forestille seg at han selv skulle leve et liv som prest. Hver dag hadde han sett hvordan mentoren hans utrettelig hadde undervist elever og gitt råd til sognebarn, og deretter hvordan han, sent på kveld, hadde gått alene hjem til en sparsomt innredet ettromsleilighet, bøkene sine og en skabbete, grå katt.

Til slutt greide ikke Jack lure seg selv lenger. Han hadde innrømmet at han ønsket seg en kone, en familie og et hjem mye mer enn han ønsket å bli prest. Han hadde ventet at fader Quinn ville forsøke å prate ham bort fra beslutningen, men den eldre mannen hadde lyttet uten å dømme. Jack regnet ham nå som en av sine beste venner.

Presten så på Jack med det klare blikket sitt. «Fortell meg om henne,» sa han.

«Hun er svært pen, men det er ikke det som gjør at jeg blir tiltrukket av henne. Hun er myk, selv om hun forsøker å skjule det. Hun er selvstendig og vil gjøre ting på sin egen måte.» Jack stirret mot det fjerne. «Det er noe mellom oss, en eller annen slags gnist, men jeg vet ikke akkurat hva det er. Det hindrer meg imidlertid ikke i å drømme – og å føle meg som en fisk på land.»

«Annet kan man ikke vente.» Den eldre mannen tok et trekk av pipen sin og holdt på røyken et øyeblikk. «Du tilbrakte år med å undertrykke de seksuelle følelsene dine. Og nå blir du nødt til å takle dem.»

«Jeg er som en klosset tenåring. En tenåring i en trettiårings kropp – og en uerfaren trettiåring i tillegg,» tilføyde Jack og flirte forlegen.

«Så du er ikke sikker på hva du nå skal gjøre.»

«Nettopp. Straks jeg fant ut at jeg ikke var skapt til å bli prest, trodde jeg at alt det andre ville bli lett. Jeg tenkte egentlig aldri på hva jeg skulle gjøre når jeg møtte en eller annen.»

«Jack, ting som er vanskelige for andre folk, har alltid falt lett for deg. Kanskje for lett. Men dette er noe du ikke vet mye om. I alle fall ikke ennå.»

«Jeg har ikke lyst til å dumme meg ut.»

Presten tente en ny fyrstikk og holdt den gule flammen mot åpningen av pipen til han fikk fyr og tobakken ble rød. «Hva ville du si til en av tenåringene dine hvis han kom til deg med denne typen problem?»

Jack sluttet å tromme med fingrene på det lille bordet. Typisk fader Quinn å se det åpenbare og gjøre det klart. «At han måtte gi seg tid, bli kjent med piken, og la tilliten mellom dem få utvikle seg.»

«Det er et godt råd.» Presten skjenket en ny kopp med duftende te fra den runde tekannen. «Tiden er en bedre venn enn de fleste av oss er klar over.»