Rebecca Griffiths

Trygg i fare

Oversatt av Monika N. Yndestad

Femti år tidligere

Augustmånen stikker en hvit tunge av lys inn gjennom glipen i soveromsgardinene. Frykt, hard som stein, fyller den tørre lille munnen da hun hører dunket som betyr at porten inn til Cwm Glas’ gårdsplass blir åpnet. Det er faren og brødrene som kommer tilbake fra The Bear i Bryngwyn, nå som serveringen er slutt. Beth drar sengeteppet tett rundt seg, knepper igjen de øverste knappene i nattkjolen og venter. Venter på at deres usømmelighet skal erstattes av det sedvanlige mørket.

Når som helst vil hun høre tunge støvelskritt i trappen, og Emyr vil komme. Han er den første i køen i disse dager, før var det faren, men han stoppet da hun begynte å få blødninger. Hun tenker på fjøset og ønsker at det er der hun er. Trygt inne. Klatrende opp den markspiste stigen sammen med Dai, som sykler over jordene for å treffe henne. De to klemmer seg ned mellom mugne høyballer og sekker med fôr, og hun ligger med blåmerkene sine og lytter til pusten til Tiny, den lille hunden hennes, som holder utkikk mellom sprekkene i plankegulvet.

Smell og dunkelyder nedenfra får kroppen vekselvis til å stivne og slappe av. Fingre som er såre av husarbeidet svarer på de aggressive utbruddene med å presse seg mot håndflatene, de etterlater seg små halvmåner som hun ikke vil slå på lyset for å se. Noen ganger stirrer hun på hendene sine og blir sjokkert over hvor mye de ligner på hennes avdøde mors. Sprukne og røde, og større enn normalt for en på hennes størrelse. Hun er alltid blitt fortalt at hun er småvokst, det er en annen ting de slår henne for. Som at det å være liten for alderen er hennes feil. Eller som at det at hun skjeler, er hennes feil.

Døren til soverommet hennes blir slått opp. Emyr står taus på dørterskelen og svaier. Den store kroppen vises i silhuett mot lyset fra en naken lyspære ute i gangen. Hun er vettskremt for det tomme uttrykket hun vet hun vil se i det lyserøde griseansiktet, og for de massive overarmene som er dekket av oransje hår. Bevisst vekten av ham i enden av sengen trekker Beth de bare føttene opp under seg. Hun hører den surklende lyden av støvler som blir dratt av, raslingen av klær og glidelåsen som blir dratt ned da han tar av seg en bukse som stinker etter mange års arbeid med sauemøkk og etterbyrd. Hun kommer ikke til å kjempe, heller ikke gråte, da han fjerner det tynne sengeteppet og drar opp nattkjolen for å blottlegge hennes underutviklede, fjortenårige kropp. Det er slutt på å gråte og kjempe imot. Hun har lært å løsrive seg fra skammen for lenge siden, i tankene er hun helt andre steder.

Emyr bruker ikke lang tid denne gangen, og hun ber, der hun igjen ligger alene, om at Rhys, Wynn og Idris vil være like raske. Hun legger seg på siden mens hun venter på dem, begraver det varme ansiktet mot den muggstinkende puten i søken etter trøst som ikke finnes. Hun blunker med øynene i mørket og kjenner hvor underlig tørre øynene hennes er.

1

I dag

Hun vil forsøke. Reisen dit har tatt det meste av dagen. Nå vil hun se hvordan stedet tar seg ut om våren. Det er den eneste måten hun kan takle fortiden på, roten til alle problemene. Det er i alle fall det som er planen. Og denne første kvelden står hun med ryggen bøyd over badekaret for å unngå å søle den mørkebrune hårfargen som skal farge håret permanent, utover de hvite flisene. Hun føler seg mye tryggere nå som hun har endret navn, og hun håper at det å farge håret vil gjøre henne enda tryggere. Kragen på toppen hun skulle ha tatt av seg før hun begynte, kjennes våt og kald mot huden, men hun fortsetter likevel, skyller og skyller. Fra dusjhodet over henne renner det mykt walisisk vann som ikke ser ut til å klarne, selv etter en evighet med skylling gjennom det som for inntil tjuefem minutter siden var nydelig gyllent hår. Hun ser det virvle ned i sluket, og hun håper det tar fortiden med seg i samme slengen.

For ikke å dvele ved ting hun helst vil glemme gjentar hun sitt nye navn igjen og igjen for å venne seg til det: «Rachel Wright. Rachel Wright.» Hun ser for seg løkkene og virvlene i signaturen hun har øvd seg på. Stemmen skjelver under presset hun utsetter den for, og det ville ha vært flaut om noen hadde hørt henne, men hvem kunne i tilfelle ha lyttet? Det er ingen på flere kilometers avstand. Det eneste som betyr noe, er å ikke tenke. Ikke på det. Hennes naturlige hårfarge hadde vært noe av det som definerte henne, som en hemmelighet som lurte i kulissene, en forløper til problemene. Selv moren, som i utgangspunktet skulle ha tatt hennes parti, pleide å si at hvis man var så heldig å bli født blond, med hud som gyllen honning og med dypt blå øyne, slik hun hadde, så fortjente man det man fikk. Hvis man skiller seg ut fra mengden og får folk til å legge merke til en uten engang å prøve, har man så store fordeler at man ikke kan klage når ting går galt.

Hun slutter å si navnet høyt. Det fungerer ikke. De levende bildene fra fortiden er for sterke og festet til lange bånd som truer med å trekke henne tilbake til stedet hun prøver å løsrive seg fra. I underetasjen er det noe som skramler. Hun skrur av kranen for å lytte. Kanskje en ku som gnir seg mot porten. Bortsett fra at de nærmeste kuene befinner seg på gården til Cwm Glas, som ligger to jorder unna. Det må være vinden, bestemmer hun seg for. Vindkast som slår ut fra det tykke, fløyelsmyke mørket utenfor. Et mørke hun aldri opplevde i London. Det var det som hadde vært det største sjokket, mørket som senket seg over hennes helt nyombygde fjøs. Det var ingen gatelys her. Det fantes heller ingenting annet.

Hun lukker øynene og strekker seg i blinde etter den lille flasken med balsam. Hun kløner med plastemballasjen, og det renner balsam ned i badekaret, slik at hun blir tvunget til å åpne øynene. På flaskens etikett står navnet «Clairol».

Claire.

Det kjærlige ansiktet til eksmannens hustru, som også er stemoren til hennes tretten år gamle datter, dukker opp på netthinnen. Hun skyver det bort og skrur opp korken på flasken som fristet med at hun ville bli «en nyanse modigere» da hun skannet hyllene på Boots på Paddington Station. Hun klemmer litt balsam ut i håndflaten, masserer den inn i håret og venter, ivrig etter å se det glansfulle resultatet hun ble lovet for seks pund. Da hun endelig er ferdig, tar hun av seg plasthanskene og masserer nederste del av ryggen. Dette var ikke det smarteste å gjøre etter alt hun hadde båret og løftet på straks flyttebyrået hadde kjørt. Hun ser for seg de store magene til karene i femtiårene, hvordan de svettet i de identiske lyseblå T-skjortene sine, der de sto og tråkket på kjøkkenet hennes. De hadde klaget over at de måtte la flyttebilen stå uten tilsyn, selv om veien var så godt som fri for trafikk, og overlatt til henne å stue bort de tunge sakene på egen hånd. «Det er i orden,» hadde hun sagt og oversett de misfornøyde uttrykkene. Hun hadde vinket dem av gårde. «Bare dra. Jeg klarer dette.»

Ikke at det var noe nytt. Hun har alltid klart seg. Det hadde vært få mennesker de trettiseks årene hun hadde levd, bortsett fra faren, som hun virkelig hadde kunnet stole på. Men det er et middelmådig ord, å klare seg – som om når man oppnår noe, er det likevel utilstrekkelig. Hun hadde grublet over det mens hun monterte sengen. En seng vedkommende som tok imot bestillingen og betalingen for, hadde forsikret henne om ville bli montert ved levering. Hun må få resten av den dyrebare arven til å vare, hun har ikke råd til å sløse noe bort. Men det er lettere sagt enn gjort. Å flytte til Wales var ment å være en ny start, en mulighet til å komme seg bort fra all negativitet. Hun smiler og trøster seg selv med at hun i alle fall fikk dem til å bære dobbeltmadrassen opp trappen.

2

Idris Tudor kunne ha sverget på at jenta hadde hatt langt, blondt hår den første gangen han så henne, men når han nå ser henne gå opp sauetråkket i bakken på motsatt side, ser han at det er kortere og mørkere.

Han flytter seg bort fra vinduet i øverste etasje. Den varme pusten har laget dugg på glassruten. Han passer på at kikkerten ikke berører gardinene, ikke fordi de er dekket av skitt og døde fluer ingen har brydd seg med å feie bort etter at faren døde, men fordi han frykter at enhver bevegelse, selv på så langt hold, kan påkalle jentas oppmerksomhet. Men han trenger ikke å bekymre seg, for det er bortimot umulig for Idris å bli sett. Til det er jenta for langt unna, og det er heller ingen andre enn postmann Evans som pleier å kjøre forbi på den smale veien. Den fører ikke noe sted.

Han plukker på en byll på siden av halsen, men får ikke ordentlig tak. Etter å ha inspisert de nedbitte fingerneglene bestemmer han seg for at de ikke er egnet til jobben. Synd, tenker han og retter igjen blikket mot den velformede rumpa hennes, der hun beveger seg videre oppover iført tettsittende jeans. Han foretrekker henne blond. Blondiner er mer hans greie. Men en lekkerbisken er hun uansett. Hun skiller seg ut i dette området, og han undrer seg igjen på hvor hun kommer fra, og hvorfor hun bor for seg selv. Uansett hvilke grunner hun har, er hun utvilsomt en forbedring i forhold til dem han møter når han har transportoppdrag som medfører overnatting i Somerset.

Idris har aldri hatt noe hell med kvinner. Han hadde ikke engang kjæreste da han gikk på skolen. Ikke at han gikk lenge på skolen, han hatet disiplinen i klasserommet og hierarkiet på lekeplassen, og han styrte klar av jenter. Han hadde håpet at ting ville gå bedre når han ble eldre, og derfor hadde han og broren Wynn registrert seg hos et datingbyrå i Llandafen. Han måtte imidlertid skuffet innse at det bare var stygge, gamle røyer å finne der. Det var på tide han fant seg noe bedre.

Han flytter kikkerten tilbake til jenta, som langer ut over åsen. Det jordbærformede fødselsmerket på den ene siden av ansiktet begynner å gløde av opphisselse, og han skjelver av nytelse. Der han står, trygt plassert i sin tilbaketrukne hule, kan han fritt nyte henne i ro og mak. Brrrr. Han rister seg like energisk som en stor, våt hund, det rister i kjakene. Selv med gummistøvler og anorakk ser hun perfekt ut. Og han lurer på, ikke for første gang i løpet av de siste dagene, hva han kan gjøre for å komme nær henne.

3

Dørklokken ringer akkurat idet Jennifer D’Villez løfter telefonen til øret.

«Å, hallo, Lynette.» Kortpustet presser hun den andre hånden mot pannen som om hun har hodepine. «Beklager, men har du noe imot å vente? Det er noen på døren.» Hun legger røret fra seg på telefonbordet av mahogni som en gang tilhørte moren hennes.

Det er Mr. Antonelli, gartneren. De rødkantede øynene glir over Jennifer, før de ser forbi henne og videre inn i den utsøkt møblerte hallen til nummer syttisju.

«Jeg ga Mister D’Villez beskjed om at jeg ville komme denne uken … slik at jeg får ryddet opp før frosten kommer.» Den napolitanske aksenten hans er sterk, til tross for at han har bodd tjue år i London, nærmere bestemt i Haringey, med utsikt mot Canary Wharf.

«Bare gå i gang,» sier hun, uten å opplyse om hva som i mellomtiden har skjedd med Mr. D’Villez. «Du vet sikkert hvor alt er.» Hun legger et nøkkelknippe i den fete, lille hånden hans og håper at en av dem passer til hennes avdøde ektemanns skjul. «Jeg kommer ut med en kopp te.»

«Det er veldig snilt, frue.»

Han sleper beina etter seg da han runder hushjørnet. Hun blir stående og vente på at det skal knirke i bolten i porten, før hun går tilbake til telefonsamtalen sin.

«Lynette, er du fortsatt der? Beklager dette, det var noe Donald hadde ordnet.» Jennifer setter seg vel til rette på det fløyelsaktige møbeltrekket og legger beina i kors, slik at hun kan studere den flatterende fasongen på sine nye Armani-jeans.

«Jeg ville bare ringe for å høre hvordan det går.» Lynette Brown gjør sitt beste for å etterligne Mariella Frostrup i BBC, og nå har hun også tatt etter hennes syngende uttale.

Jennifer slapper litt mer av i den løstsittende merinoullgenseren med rullekrage. Hun liker Lynette Brown, som med et handikap på under fem også er en perfekt golfpartner. «Så hyggelig av deg å tenke på meg. Det går greit, du vet … jeg forsøker å holde meg i ånde.» Jennifer utbroderer ikke, hun sier ikke noe om at hun allerede har begynt å rydde bort sin avdøde ektemanns ting, eller at hun våknet med ideer om hvordan hun skal ta tilbake det som alltid har vært kjent som Donalds rom: et maskulint sted hvor hun aldri hadde følt seg vel, selv om det var en del av huset hennes. «Som jeg sa i Dons begravelse, var det en velsignelse, egentlig … Han led jo fryktelig alle disse årene, stakkar.»

«Har du hørt noe fra Sarah?» spør Lynette.

«Ikke et pip,» forteller hun lystig. «For å være ærlig hadde jeg ikke ventet at hun skulle bli, ikke etter at skiftet var oppgjort.»

«Hva synes du om det? At Donald overlot alt til Sarah, mener jeg.»

«Det var hans penger,» svarer Jennifer stivt, litt satt ut av at venninnen er så direkte, hun har aldri likt å diskutere penger. «Vi ble enige om det for mange år siden.» Hun tenker, men sier ikke høyt, at det bare bekreftet det nære forholdet mellom de to, det hadde vært et bånd mellom far og datter som hun aldri hadde klart å bryte. «Det er flott,» fortsetter hun og gjør stemmen lys og lett, selv om hun ikke føler for det. «Det har gitt henne muligheten til å velge, hun er en selvstendig kvinne nå.»

«Så du har ingen anelse om hvor hun har tatt veien?»

«Ikke den fjerneste.» Jennifer sukker. «Det er et mysterium.»

«Kan hun ha dratt til venner, tror du? Venner som du og Donald ikke kjente til?»

«Hva slags venner? Hun har sittet inne med oss de siste ti årene. Da hun kom tilbake etter bruddet med Spencer, var det litt av en jobb bare å få henne til å forlate huset.» Jennifer hoster frem en stram, liten latter. «Det er synd å si det, men dem hun måtte ha hatt av venner, har hun droppet for lenge siden.»

«Hvorfor ikke prøve å finne henne?» foreslo Lynette.

«Hvor skulle jeg begynt?»

«Vel, husker du Audrey … Audrey Reardon?»

«Audrey?» Jennifers tanker gikk i spinn.

«Ja, du husker vel … hun med rødt hår og store smykker som pleide å spille bridge med oss?»

«Bare vagt, jeg tror jeg kanskje har møtt henne én gang.»

«Ja, hun sluttet å komme da mannen forlot henne, og det er det jeg vil frem til. Han var en mektig konsernsjef, jeg husker ikke lenger hvor han jobbet, men uansett så stakk han av med sekretæren sin. Hun var halvparten så gammel som ham, så det var ganske sjokkerende.» Jennifer hører kvinnen puste ut. «Drittsekken planla alt. Den ene dagen var han der, og den neste var han borte. Audrey kom hjem fra en handletur og oppdaget at alle tingene hans var borte. Han lot henne bli sittende igjen med regninger, boliglån, barnas skolepenger … Men hun hyret en privatetterforsker, og han fikk sporet dem opp. Vil du at jeg skal skaffe deg nummeret hans?»

«Eh, jeg vet ikke helt …,» svarer Jennifer usikkert. «Det høres litt vel dramatisk ut.»

«Jeg synes du skal vurdere det, det kan være verdt et forsøk.»

«Kanskje,» sier Jennifer. Hun er fortsatt ikke overbevist. «Jeg skal gi deg beskjed, men jeg håper jeg ikke trenger å gå så drastisk til verks. Det er noen nærmere jeg skal prøve først.»

«Å, hvem er det, da?» spør Lynette, sprekkeferdig av nysgjerrighet.

«Sannsynligvis bare et skudd i blinde, jeg skal gi deg beskjed hvis det kommer noe ut av det.»

«Det var dårlig gjort av henne ikke å fortelle deg om planene sine. Da hadde du sluppet å bekymre deg,» trøster hun. «Det virket alltid som dere sto hverandre så nær.»

Gjorde vi? Jennifer tenker etter. Gjorde vi virkelig det? Kaffen hennes er blitt kald, hinnen på toppen ligner hennes egen hud: rynket, tynn og foldet i kantene, men hun vil ikke la frykten for sin egen dødelighet tynge henne. Det har vært for mye snakk om døden de siste fem årene. Donald holdt sannelig ut lenge nok. Hun er fri nå, fri til å spille sine atten runder med jentene uten å ha dårlig samvittighet for å la ham bli igjen med Sarah. Selv om han egentlig alltid hadde foretrukket å være sammen med Sarah. Var det ikke det som hadde vært problemet? Hun hadde følt seg som femte hjul på vognen fra det øyeblikket hun brakte deres etterlengtede datter hjem fra fødestua. Gulljenta hans. Med sitt vakre, gylne hår, yndige figur og slående blå øyne. Jennifer hadde ofte sett på henne og lurt på hvor hun kom fra. Det var ingenting av henne selv – en kvinne som måtte anstrenge seg for å se bra ut – å spore i datteren. Hvis hun ikke selv hadde født henne den gangen for trettiseks år siden, ville hun aldri ha trodd at hun kunne være moren hennes.

Lynette snakker fortsatt da Jennifer vender tilbake til henne, får hentet seg inn fra hvor hun enn befant seg. Hun ser ned på de velpleide hendene sine.

«… så jeg ga beskjed om at jeg ville få ordnet blomstene denne uken, men hvis hun fortsetter å svikte oss …»

Et rapp på vinduet i terrassedøren. Jennifer lener seg frem for å sjekke om det er en svarttrost som har kollidert i glasset. Det er det ikke. Det er Mr. Antonelli. Han gliser til sitt eget speilbilde og lager et T-tegn med de tykke, sølete fingrene. En frekk fyr, tenker hun mens hun takker Lynette for at hun ringte og avslutter samtalen med: «Vi ses på klubben neste uke.»

«Lover du det?» Det høres ut som hun smiler bredt, som om ordene presser seg gjennom ledningen og ned i telefonrøret.

«Jeg lover.»

«Prøv å ikke bekymre deg altfor mye. Jeg er sikker på at Sarah tar kontakt når hun er kommet i orden, og hvis ikke må du gi beskjed, slik at jeg kan få skaffet deg nummeret til den fyren.»

4

Klokken er over ni når Rachel våkner, og det tar henne et øyeblikk før hun forstår hvor hun er. Desorientert og gjennomvåt av svette presser hun fingrene mot pannen og brystet, dypper dem i dammen som har samlet seg i kløften mellom brystene. Nattskjorten er klam, rysjekanten rundt kragen, og lakenet hun ligger på, er gjennomvåte. Da hun karer seg ut av sengen, er hodet fylt av bilder fra nok en marerittaktig søvn. Hun trekker på seg en lang kjole og et par av farens gamle fiskesokker, og går ned i underetasjen mens hun kveler en gjesp. Drømmene er bare blitt verre etter at hun forlot London, bildene av blod og skader er blitt mer levende, mer ekte, og hun er begynt å grue seg til å sove. Åndsfraværende masserer hun et sjøstjerneformet arr på innsiden av håndleddet, en annen etterlevning fra hennes traumatiske fortid. Det rumler i magen, og hun kjenner at hun er sulten, men ingenting av det lille som er i kjøleskapet, frister. Hun blir nødt til å finne et ordentlig supermarked, for hun tviler på at butikken ved den lokale Esso-stasjonen har særlig mye i hyllene. Likevel er tanken på å reise til Llandafen fortsatt for skremmende, selv om Tracy Morgan, som bor på nabogården Cwm Glas, har tilbudt seg å vise henne rundt.

Hva er hun egentlig redd for? At folk vil gjenkjenne henne? De har ikke gjort det så langt, og med sitt nye, mørke hår ser hun helt annerledes ut. Men alt blir en vane, og siden den dagen da hun ble dumpet nederst i foreldrenes oppkjørsel etter å ha vært holdt fanget i elleve dager og seksuelt fornedret, hadde Rachel måttet kjempe, uansett hva det var hun skulle gjøre av helt normale ting. Etter det hun hadde opplevd, utgjorde alle en potensiell fare. Hun vil aldri slutte å se seg over skulderen.

Rett etter farens begravelse hadde den kvinnelige politibetjenten Ruth Blackwood stått foran morens inngangsdør som et ekkelt pust fra fortiden. Ansiktet hennes hadde hatt alle regnbuens farger gjennom den fargede glassruten. «Du må love ikke å få panikk», hadde kvinnen som nå var forfremmet til kriminalbetjent og kledd i vanlige klær, sagt rolig. «Jeg er her for å advare deg om at Blundells status som høyrisikofange er blitt nedgradert. Han kommer til å søke om prøveløslatelse og vil mest sannsynlig være ute til jul. Ikke at du trenger å bekymre deg for ham, det vil være så mange restriksjoner knyttet til løslatelsen at han like gjerne kunne blitt sittende. Det som bekymrer meg mer, er hva pressen vil gjøre når løslatelsen blir kjent. Jeg husker hvordan det var for deg i forrige runde …» Kriminalbetjent Blackwood skar en grimase. «Det er kanskje best om du reiser bort og ligger lavt i terrenget en stund.»

Det var kriminalbetjent Blackwood som hadde gitt Rachel ideen om å reise til Wales. Planen om å endre navn og utseende, og begynne på nytt på et sted der ingen kjente henne, hadde tatt form en regnvåt vårettermiddag. Hun hadde sittet med hjemmelagde scones og nytrukket te laget av den allestedsnærværende Mrs. Pepper, morens rengjøringshjelp – en rund kvinne som gikk i flate, brune lærsko, hadde hjemmepermanent som luktet bivoks – og tittet nervøst på henne gjennom rustfargete briller.

«Hvor har du vært lykkeligst?» spurte Ruth Blackwood alvorlig da Mrs. Pepper stuet støvsugeren inn under trappen. Hun forholdt seg nøktern til saken og unngikk å gjøre vondt verre ved ikke å utbrodere om at pressen kom til å gjenfortelle alt og avsløre Rachels oppholdssted, slik at hun ble et enkelt mål hvis Blundell tok opp jakten på henne. Kanskje trodde Ruth Blackwood – fersk i rollen som kriminalbetjent – at hvis hun klemte hendene hennes hardt nok, ville hun kunne kvele frykten hun fornemmet hos Rachel.

Rachel tok seg tid før hun svarte, ikke fordi hun ikke hadde et svar å gi, men fordi hun en stakket stund ville nyte minnene som spørsmålet frembrakte.

«På fisketurene,» svarte hun omsider og tenkte på lange sommerdager der solen varmet ryggen, og luften var full av insekter. «Når jeg satt ved bredden av Towy sammen med faren min.»

Det var et bittersøtt minne fra barndommen, og det overskygget nå smaken av søtt jordbærsyltetøy og scones fylt med bær, som hun hadde på tungen. Men fisketurene fremkalte også andre følelser. Kriminalbetjent Blackwood visste fra første stund hun begynte å snakke om fisketurene, at de også frembrakte minner fra den dagen. Begravelsesdagen. Da en million mennesker hadde tatt oppstilling på ruten til Westminster Abbey, og mer enn åtti prosent av politikorpset var på vakt og nesten smeltet bort under gallauniformene denne uvirkelige, uventet varme lørdagen i september. De var ikke til stede fordi de forventet bråk, men for å vise sin respekt til den avdøde prinsessen. Og det var mens resten av landet, kanskje hele verden, hadde oppmerksomheten rettet mot kortesjen med båren som var drapert med britisk flagg, at den nittenårige utgaven av kvinnen som satt vis-à-vis kriminalbetjenten, ble truet med kniv og kidnappet fra en avsidesliggende rideskole i Northamptonshire. Så i stedet for å lykkes i å styre samtalen unna Blundell, hadde kriminalbetjent Blackwood utilsiktet ført dem rett tilbake. Det var fiske Sarah, som hun het den gangen, hadde snakket med ham om etter å ha blitt dyttet inn i vanen, desorientert og vettskremt, og fraktet til gud vet hvor. Det var kunnskapen om sportsfiske som hadde holdt henne i live der hun satt fastbundet i en stol i en avsidesliggende, falleferdig hytte, når han ikke besudlet kroppen hennes. Fluebinding. Fiskemeritter. Ulike metoder for å kaste med fluestang. Oppgi de beste elvene for laks og ørret. Spenningen hun opplevde da hun fikk sin første fisk. Nyttige anekdoter hun kunne bearbeide ham med fra et sted på utsiden av sin mørbankede kropp, før hun igjen ble etterlatt alene i kulden og mørket, med fuglesang som eneste selskap. Hun hørte ingen trafikk, ingen mennesker. Hun fortalte i politiavhørene som fulgte, blant annet med en yngre Ruth Blackwood, hvordan denne felles interessen hadde myknet ham. At det var de høyt skattede barndomsminnene som hadde reddet livet hennes.

5

Vi blir sittende slik til daggry, den døde jenta og jeg. Vi sitter som gamle venner ved siden av hverandre mens regnet trommer mot frontruten. Nå som hun er taus, ønsker jeg ikke å bryte magien. Det er hyggelig å ha selskap, jeg kjenner meg så ensom når jeg er alene. Det merkelige er at jeg egentlig tror at jeg ikke mente å gjøre det, at noe gikk galt. Jeg klikket.

Det skjedde da hun begynte å skrike, virkelig skrike. Jeg klarer ikke slikt bråk. Det minner om da jeg var barn og hadde foreldre som gikk i strupen på hverandre hele tiden, og jeg var for liten til å gjøre noe. Men jenta ville jo ikke slutte. Selv om jeg spurte pent. Det var av redsel for at noen skulle høre at jeg måtte kjøre helt opp hit, langt vekk fra havets dønninger. Alt jeg gjorde, var å legge hånden over munnen hennes. Lyden hun laget, gjorde meg syk, jeg tenkte ikke lenger klart. Da bet hun. Jeg kunne kjenne tennene hennes, skarpe som knivblad, trenge igjennom den myke huden i håndflaten min. Det begynte å blø. Mitt blod.

Jeg kunne jo ikke finne meg i det.

6

Det lukter frisk mose og høst da Dai Jones åpner kjøkkenvinduet og rister på en boks med kattemat for å prøve å lokke Gabriel inn fra hagen. Tankene hans kretser igjen rundt kvinnen som har flyttet inn i Tudors gamle fjøs. Han fornemmer noe sårbart ved henne, og et øyeblikk blir han minnet på Beth. Det er ikke Beth han bør tenke på når kona gjennom noen og førti år ble begravet for bare tre måneder siden. Det er Elsie han bør tenke på, og han har dårlig samvittighet for at han ikke gjør det.

Han gir opp katten og går tilbake til sin egen frokost, men straks etter er det noe som forstyrrer utsikten. Han ser opp fra de to skivene med toast som han smører og oppdager Mrs. Roberts’ månerunde og melkehvite ansikt utenfor kjøkkenvinduet, rett over kranen.

«Jeg gikk tilfeldigvis forbi,» synger hun, like skarpt som vinden som har blåst så djevelsk hele natten, og som bare løyet litt da morgenen kom. «Kan jeg komme inn?» spør hun, selv om hun allerede står på det mønstrede teppet i stua hans, samtidig som hun slipper inn katten og lar rødbrune blader blåse inn. «Jeg er på vei for å gjøre rent i samfunnshuset og jeg tenkte … at jeg ville stikke innom med noen walisiske kaker til deg.» Hun måtte ha stått opp før hanen galte. Det tildekkede fatet var fortsatt varmt, og det gjorde det ekstra vanskelig å motstå fristelsen.

«Du hjelper meg ikke med å holde livvidden, akkurat.» Dai prøver å smile. «Uten Elsie til å passe på.» Han klapper seg på magen, tilfreds med at han har fått en mulighet til å trekke sin avdøde kone inn i samtalen, slik at kvinnen ikke skal innbille seg noe. Selv om Dilys’ nye silkeskjerf og matchende leppestift gjør at han frykter at det allerede er for sent.

Dilys Roberts. Den lokale sladrekjerringa. Like flatbrystet som hun er plattfot, og en kropp formet som en tønne. Hun mener det godt. Det er derfor Dai passer seg for å oppmuntre henne. Kona tålte ikke folk som snoket, men hun var ikke lenger til stede og kunne gå imellom. Elsie ligger dypt under den kalde, terrakottafargede jorden på kirkegården som hører til Bryngwyn kapell. Hun forlot ham like sårbar som det en strand er for hva tidevannet bringer inn. Dai rekker ut hånden og tar imot fatet med søtsaker og plasserer det på en overfylt skjenk. For å få plass må han skyve til side familiebilder i sølvrammer, glaserte hyrdinner fra Royal Doulton og beskjedne suvenirer fra Tenby og Cowny. Ting som kona etterlot.

«Har du tid til en kopp te?» Dai spør for å være like høflig som Gabriel, som maler og sirkler rundt dem, og presser den svarte kroppen sin mot leggene hans.

«Jeg burde ikke,» sier Dilys og vrenger av seg kåpen og dumper ned i sofaen, der hun formelig kveler en nyristet pute. Hun setter seg til rette og klasker håndflatene mot de fyldige lårene. Det ser ut som om lyden tilfredsstiller henne. Dai tenker på Elsie da han går inn på det lille kjøkkenet, som holder samme stil som det alltid har gjort – enda et minne etter førti års ekteskap – og mens vannkjelen koker opp, kan han formelig høre kona uffe seg.

«Har du møtt den nye kvinnen?» Dilys roper ut til ham. Dai svarer ikke. Han er opptatt med å smile til Gabriel, som har hodet i plastskålen og koser seg med frokosten etter en natt på gulvflisene. Han hører Dilys rope igjen, mer utålmodig nå, og hun tror tydeligvis han trenger en presisering. «Hun som har flyttet inn i det gamle fjøset til Tudor?»

Dai plasserer krus med rykende te på serveringsbrettet. Det gjør ham smånervøs at han vet hvordan begge foretrekker den – han legger én sukkerbit i sin egen kopp og to i hennes, samt en skvett melk. Han prøver å veie det opp ved ikke å bruke Elsies beste teservise.

«Jeg har bare vinket til henne,» sier han idet han kommer inn i stua. «Hun går forbi huset nå og da.» Han setter fra seg serveringsbrettet like elegant som om han hadde vært en profesjonell servitør og passer på å unngå å berøre Dilys’ nylonkledde knær. Før han setter seg, henter han frem fatet med walisiske kaker og tenker at hans jevnt skårede, brune toast nå er kalde.

«De sier hun er fra London.»

«Gjør de?» spør han, uten å be henne utdype.

«Ikke gift heller, ser det ut til.»

«Ikke det?»

«Veldig pen. Man skulle trodd at en pen jente som henne ville hatt en mann på slep, ikke sant?»

«Jeg antar det.»

«Litt merkelig, synes du ikke?»

«Hvis du sier det, så.»

Det ser ut til at Dilys glemmer at han er der, hun strekker seg etter en ny kake og slurper i seg teen. Dai trekker blikket til seg og konsentrerer seg heller om boblen som bryter overflaten i hans eget tekrus.

«Du er jo helt håpløs,» sier Dilys.

«Er jeg?» Han klarer ikke å gi uttrykk for interesse.

«Du har fått ny nabo, og likevel har du ingenting å si.» Hun presser frem en pipende pikelatter.

Den tomme magen hans protesterer, og Dai tar opp en av Dilys’ kaker og setter den mot leppene, som om han først vil teste den. Søt og god, og akkurat liten nok til at han kan putte den i munnen uten å måtte dele den i to. Nydelig, tenker han da den oppløser seg på tungen. Massevis av solbær. Dai liker solbær. Riktignok foretrekker han dem friske, og ikke tørket slik disse er. Han har fryseren full av både solbær og rips, som han plukket fra hagen i juli i fjor. Ideelt sett skulle han ha vært ute i hagen nå, og beskåret og ryddet den før vinteren virkelig satte inn. Han ønsker også å få plukket de siste rosene til Elsies grav før de må gi tapt for vinden.

«Hørt noe fra Anthony?» Dilys er flink til å holde samtalen i gang. Striper av kondens har lagt seg på de kantete blå brillene hennes, men han kan se på henne at hun hungrer etter nyheter om gutten hun så vokse opp, og som hun håper fortsatt husker henne.

«Ringte i går kveld.» Dai minnes den noe stive samtalen og gnir nesetippen mellom tommelen og pekefingeren.

«Merrill og babyen har det bra. Han sa at de skulle komme hjem fra sykehuset i dag.»

«Så fantastiske nyheter. Har de bestemt navn på den lille?»

«Seren,» sier han, vel vitende om at det vil glede henne.

«Et godt walisisk navn. Anthony er en god gutt.»

Dai smiler, denne gangen på ordentlig. Stolt over barnebarnet han mest sannsynlig aldri kommer til å møte.

«Har du bestemt deg for om du vil dra og besøke dem?» Dilys spiser på det tredje kakestykket. En tunge, like rosa som en katts, slikker i seg smulene som har samlet seg i munnvikene.

«Jeg tenker på det.» Han ser på sukkerbarten hun har fått mens han svarer.

«Det burde du, det ville betydd så mye for dem.»

Dai er ikke overbevist om det. Han tenker tilbake på turen han tok sammen med Elsie bare noen måneder før hun fikk diagnosen. Den eneste i løpet av alle de årene Anthony hadde bodd der. Svigerdatteren Merrill var hyggelig nok, men hun hadde ikke hatt stort å si til ham.

«Det er langt til Brisbane, så jeg vet ikke helt …» Dai nipper til teen og tenker på hvor stor omveltning det ville vært, på alle timene han ville bli sittende fanget i et metallrør halvveis rundt jorden. Han ser for seg ansiktene deres på flyplassen. Hvor raskt de ville blitt lei av ham. Med Elsie ville det selvfølgelig vært annerledes. Elsie ville ha visst hva de skulle gjøre med en nyfødt baby, selv har han ingen anelse. «Dessuten,» sukker han, «tror jeg at jeg er for gammel til å farte slik.»

«For noe sprøyt, David Jones.» Dilys retter seg opp. «Det ville gjort deg godt, ikke minst været.» Hun ser på regnet som sildrer nedover vindusruten, bøyer seg frem og plukker av et vått blad på den ene skoen sin, som hun har oversett.

«Jeg skal tenke på det,» sier han, men vet at han ikke kommer til å gjøre det.

«Anthony må savne moren sin.»

Dai skulle gjerne ha minnet Dilys på at mor og sønn knapt hadde sett hverandre de siste femten årene, men gjør det ikke, da han legger merke til det glassaktige blikket hun får i øynene hver gang Anthony blir nevnt.

«Den gutten,» – han ser munnvikene hennes trekke seg nedover, det forsterker det triste uttrykket – «var din Elsies to øyne.»

Dai, som aldri har forstått dette merkelige uttrykket, ser at Dilys’ munn skjelver kraftig, at hun gnir de hovne beina og klager over dårlig blodsirkulasjon. Han kjenner lukten av urteblandingen hun smører dem inn med, olje av krypberglyng. Den motbydelige trelukten minner ham om den trange, klamme guttegarderoben på skolen for over femti år siden. De stivnede, sølete sømmene i rugbyskjorten som gnagde mot skuldrene, redselen for hva som kunne slå mot munnen. Metallet i hælene på støvlene som skled på det glatte gulvet og sendte ham hodestups inn mot rekken av messingknagger der Thomas P.E. hadde hengt opp mugne håndklær. Takk Gud for at tiden gikk. Hvis ikke ville han fortsatt ha vært der, med et uttrykk av fastfrosset redsel i ansiktet. Hva slags takling mente du at dette var, kvisetryne? Du kostet oss seieren. Han hører det fryktede refrenget. Dai Spot trenger en omgang. Lær ham en lekse nå, gutter! Rekken av muskuløse gutter med knyttede never.

Hadde han bare ikke brydd seg om hvorvidt guttene ville ha ham med i gjengen eller ikke. Vært like likegyldig som Beth, som både ble ertet og plaget uten at hun brydde seg, og som bare kvitterte med å stirre tilbake. Hun hadde vært spesiell, som om hun ikke helt hørte til i denne verden. Ikke fordi hun hadde kviser og spilte trompet som ham, men fordi hun hadde hatt et indre lys. Selv ikke hennes brutale hjemmesituasjon hadde klart å slukke det.

«Jeg får komme meg videre.» Dilys avbryter tankeflukten. De mørke øynene ser på ham bak brilleglassene. «Jeg kommer innom senere i uken for å se hvordan det står til med deg.»

Han ønsker å si at hun ikke skal bry seg. Hater den forstyrrelsen hun bringer med seg, som er som en eksplosiv bygesky som formørker horisonten. Elsies stemme baner seg vei inn i hodet hans: Si det til henne, kom igjen, det beste er å være ærlig. Det nytter ikke å være taktfull overfor slike som henne – hun har en svart walisisk okse gjemt inne i seg. Han glemmer alt rundt seg og begynner å le.

«Hva er det med deg?» Dilys hugger til som en slange og spidder ham med blikket i et sekund eller to.

«Det høres bra ut. Jeg ser frem til det,» lyver han, mens han i tankene prøver å finne ut hva som kan bremse kvinnens interesse for ham. Da han viser Dilys til døren, ser han at jenta de har snakket om, går i retning av landsbyen.

«Hei,» sier han og hilser med et vink før han trekker inn i hytta igjen. Han legger merke til hvor pen hun er og beklager at hun på et sted som dette også kommer til å tiltrekke seg uønsket oppmerksomhet.