Iram Haq og Hilde Hagerup

Hva vil folk si

Iram Haq og Hilde Hagerup

Hva vil folk si

I

NORGE

Ting jeg har lært av faren min:

Å sykle.

Å ikke løpe i trapper. (Man kan falle.)

At makrell i tomat heter flykræsj.

Å samle tomflasker i poser under kjøkkenbenken.

At hvis man går i raskt, normalt tempo, kan man nå bussen fra blokka vår på fire minutter.

Rulle R.

Koden på hengelåsen til butikken i Sannergata. (4315)

At ekstranøkkelen til den andre låsen ligger under en av mursteinene bak trappa.
(Den løse. Den på høyre side.)

At en pappa skal gå inn og pakke dyna rundt barna sine hver kveld, selv om de er så store at de har sovna foran laptopen, at han likevel skal stryke dem over hodet, skru av leselampa for dem og hviske: Shab Bakhair. God natt.

1

Alt som skjer, begynner med noe som har skjedd før. Det finnes ingen start eller slutt. Det fortsetter og fortsetter begge veier, sånn er det jo.

– Som et dominospill, sa læreren vår. – Men det veit vel ikke dere hva er engang. Siden det ikke finnes på mobilen.

– Vi veit hva domino er, sa Emily og vippa bakover på stolen og så på meg.

– Ok, sa læreren vår. – Fint. Men følg med nå. Determinisme. Ideen om at vi ikke har noe valg. At vi er fullstendig prisgitt …

Rafi rakk hånda i været.

– Dominospill finnes på mobilen, sa Rafi. – Vil du se?

Læreren vår smilte.

– Nei takk. Jeg vil at dere skal bruke de viktigste cellene i kroppen. De som sitter her oppe.

Han pekte på hodet.

– Det er ikke der de viktigste cellene i kroppen sitter, sa Rafi.

Vi fniste. Jeg også. Jeg klarte ikke å la være. Det var bare Daniel som ikke lo. Han rista på hodet, snudde seg og så ut av vinduet.

Jeg tenkte at nakken hans var stram. At skuldrene hans hadde så fin form. At han hadde sånt hår som man fikk lyst til å dra fingrene gjennom.

Determinisme. Ideen om at vi ikke har noe valg. At vi er fullstendig prisgitt det som har skjedd før. Dominobrikker i et evig fall, uten start eller slutt.

Jeg googla det da jeg kom hjem.

I smug var jeg nemlig skikkelig skolelys. Eller, ikke i smug heller, egentlig. Jeg pleide å holde det i sjakk i timene, jeg satt ikke med hånda i været hele tida, men på prøvene pressa det seg fram, jeg kunne ikke noe for det. Siden vi begynte på ungdomsskolen, hadde jeg aldri fått noen dårligere karakter enn 5 minus.

Emily sa hun tilga meg siden hun kjente foreldrene mine.

– Men hadde de ikke vært fra Pakistan … faen altså, Nisha, dette hadde ikke gått, for å si det sånn.

Vi satt i kantina. Emily så på matteprøva som jeg akkurat hadde fått tilbake. 6-eren lyste mot oss i rød skrift. Emily tok en slurk Pepsi Max og rista på hodet.

– Jeg er alvorlig bekymra, faktisk. Dette sier jeg som en venn. Trenger du noen å snakke med, skal du vite at jeg er her.

– Takk, sa jeg.

– Men seriøst, sa Emily. – Åssen skal det gå med deg?

– Nei, det går vel skikkelig dårlig, sa jeg.

– Jeg synes du skal be om en prat med rådgiveren, sa Emily. – Det er ikke for seint, og vi er mange som er glade i deg.

Alt dette husker jeg fordi det var den dagen Daniel og Rafi venta på oss etter skolen. På basketbanen. Jeg skjønte at de venta, for Daniel reiste seg da vi kom gående, og han så på meg.

Jeg svelget.

Jeg var helt tørr i munnen, helt akutt tom for spytt.

– Vi lurte på om dere ville bli med og spille, sa Daniel.

Rafi så på Emily. Og himla med øynene.

– Blir dere med? sa Daniel.

Jeg klarte så vidt å presse ut noen ord.

– Kan vi godt.

Daniel smilte, og noe knøt seg inni meg. Jeg ble kvalm av den nakken og den stemmen, og likevel ville jeg ha mer. Og jeg skalv på henda og putta dem i lommene, og tok dem ut, og fikla med dem gjennom håret. Det gjorde det bare verre.

Vi brød oss ikke om at det snødde. Vi dreit i snøen, vi dreit i det hvite melislaget som falt ned rundt oss og gjorde verden glatt.

Rafi sentra til Emily og Emily sentra til Rafi, og så var det Daniel mot Rafi og meg mot Rafi, og Emily og meg og meg med ballen i hånda som dribla meg mot kurven. Og plutselig var jeg rett ved siden av Daniel. Daniel mot meg. Meg mot Daniel.

Jeg trodde jeg skulle spy. Jeg trodde skjelettet mitt skulle slutte å virke, falle fra hverandre sånn at jeg skulle ramle sammen i en haug på bakken.

Så jeg kasta ballen mot kurven. Og bomma. Rafi lo. Og ga Daniel en high five. Da så jeg to pakistanske damer på den andre siden av veien. De gikk langsomt med subbende skritt og hver sin barnevogn, og de så mot meg, mot oss, og jeg visste hva de sa og hvem de snakka om, men jeg snudde meg vekk og lot som jeg ikke hadde sett dem. Og da greip Emily meg i armen.

– Veit du hva som hjelper mot skolelys?

– Hva da?

– Klining.

– Slutt å kødde.

Jeg prøvde å vri meg unna.

– Nei, Nisha. Jeg mener det. Jeg var skikkelig bekymra, men der tror jeg vi har løsninga.

Hun nikka mot Daniel.

– Kan du slutte, sa jeg.

– Jeg sier det som en venn, Nish.

– Du er sjuk i hodet, Emily, sa jeg.

– Som en venn, sa Emily og rufsa meg i håret med en arm full av klirrende bangles. Dem hadde hun fått av meg.

Og sånn var det.

Så lett.

Så bra.

Så motstandsløst.

Som om ingen fall førte til noe annet enn skrubbsår.

Som om ingen dominobrikker kunne gå i tusen knas. Men det var jug. Jeg var limt fast til min helt egne dominobrikke, og den hadde begynt å falle for lenge sida. Jeg var midt i et kjempefall, og hadde jeg visst det, hadde jeg skreket og klamra meg fast. Men jeg visste det ikke. Jeg hadde ikke merka det ennå. Selv om jeg snart skulle gå i bakken med verdens største smell.