Sigrid Lunde

1

Jordmoren

Et liv for andre

Forord

Med unntak av første bok, foregår handlingen i serien på det vi i dag kaller Nordvestlandet, og jeg har lånt geografien fra min hjembygd. Alle personene er imidlertid fri fantasi, og jeg har med flid unngått å låne karakterer fra mitt barndomsmiljø, slik at ingen skal ha grunn til å ta anstøt på egne eller nærskyldtes vegne.

Det fantes selvsagt en overjordmor på Jordmorskolen i Bergen årene 1928–1929. Overjordmoren i disse bøkene er imidlertid et produkt av min fantasi. Det samme gjelder Trondhjem Private Hospital for Ortopædi og alle som arbeider der.

Forfatteren

Første kapittel

Oslo, 1927

Katastrofen var et faktum.

Astri innså det gradvis, selv om hun strittet imot med både kropp og sjel.

Det hadde begynt dagen før, som en sårhet i halsen. Kanskje var det bare en forkjølelse, håpet hun da. Noe hun kunne hanskes med under prøven. Men i dag, bare et døgn før første avsnitts prøve i slutten av terminen, verket hodet hennes, skriften svømte foran øynene og hun følte seg grenseløst trett. Til tross for at det var nokså kaldt på den vesle kvisten, rant febertoktene gjennom henne. I neste øyeblikk skalv hun av kulde.

Et kjølig vinterlys falt inn fra takvinduet, og fikk hjelp fra en dinglende pære i taket. Hun la merke til at hun hadde lest den samme siden tre ganger, uten å få med seg noe av innholdet.

Astri svelget, bøyde seg fremover og støttet pannen mot hendene. Hun trengte ikke å være en ferdig uteksaminert doktor for å vite at hun brant av feber, hun måtte ikke bruke termometer for å finne ut det. Hun visste at hun burde komme seg til lege, få medisiner og tilsyn. Men hun skulle ha eksamen i morgen. Det var nå de ble sluset ut, de studentene som ikke dugde. Så de slapp å slite og streve i årevis, de som egentlig ikke passet til legeyrket. Det var alltid mye teori det første halvåret.

Hun sukket, langt og skjelvende. Enda en kuldegysning rant gjennom henne og fikk tennene til å klapre. Hun lukket øynene … Hun så flimrende bilder for sitt indre, det magre ansiktet til faren, hospitaldirektør Halvor Schulz. Hun husket de hånlige ordene, at han tvilte på om hun dugde, om hun strakk til.

Hun skjøv synet av de strenge øynene og de hånlige ordene bort, og erstattet det med et annet ansikt med et par glitrende blide øyne bak brilleglassene. For sitt indre øre hørte hun den lyse, klukkende latteren, og gjenskapte smilet som gikk fra øre til øre.

Tronds ansikt. Barndomsvennen som alltid hadde stilt opp for henne.

«Æ veit at du klare dæ, Astri. Du klare alt, du, når du berre vil!»

Helt fra folkeskolen hadde hun fått gode karakterer. Det manglet ikke mye på at hun var preseterist etter gymnaset, at hun fikk Særdeles godt i alle fag. Likevel hadde hun kjent frykt da hun omsider møtte til de første forelesningene på det medisinske fakultetet i Oslo. De første ukene gikk lett, og den murrende usikkerheten i henne dempet seg. Hun skulle klare det! Men etter hvert som høstmånedene gikk og ble til vinter, hauget pensum seg opp. Det ble mer og mer vanskelig å holde følge. Lesemengden var enorm, og mye av det var fremmedspråklig – endatil på latin. Hun innså at hun måtte arbeide enda hardere for å komme seg gjennom pensum og klare eksamen.

Hun satt mest på den kalde kvisten sin, hadde ikke tid til annet enn å lese. Når hun våget seg til å ta seg noen timer fri på en søndag, fikk hun dårlig samvittighet og syntes at hun heller skulle brukt tiden over bøkene. Iblant syntes hun at hun ikke husket noen ting, og gikk ofte hjem fra en forelesning med en vond klump i halsen.

Kanskje det likevel var sant det noen sa, at kvinners hjerner ikke egnet seg for harde studier?

Men når overlegen eller professoren pekte på henne og slengte ut et spørsmål, klarte hun alltid å komme med et svar. Og da hendte det ofte at de nikket tilfreds, kunne endatil si et par anerkjennende, rosende ord.

«Det er riktig, frøken Schulz!»

«Som jeg selv skulle ha sagt det, frøken!»

Underlig nok festet det seg, det hun leste. Noen studenter leste sammen, og flere tilbød seg å lese sammen med henne. Kjekke embetsmannssønner, sønner av velhavende folk, smilte til henne og fanget blikket hennes. Men hun fant det tryggest å lese alene, for da fikk hun konsentrert seg.

Det var ikke mange kvinnelige ansikter å se på forelesningene. De første ukene kom flere mannlige studenter bort til henne og kommenterte at det var «interessant» eller «hyggelig» at kvinner søkte seg inn til dette krevende studiet. Noen av lærerne husket godt den første kvinnelige medisinerstudenten; hun var noe for seg selv, og hadde vært så stålfast i oppsynet at hun like gjerne kunne blitt Norges første kvinnelige general, var det en som fortalte. Astri hadde skuttet seg da hun hørte det, hun hadde slett ikke noe ønske om å fremstå som en general.

Ellers var man vant til at kvinnene passet best som sykesøstre og kontordamer. Dette var arbeid som ikke krevde noen intellektuell kapasitet, var det mange som mente.

Når Astri tenkte etter, var det alltid noe nedlatende i kommentarene til de unge mennene, ofte så finurlig formulert at hun ikke merket det før etterpå. Selv om hun ikke var den eneste kvinnelige studenten, skjønte hun at de ble sett på som «noe for seg selv». Mennene smilte til dem, hilste, antydet en aften på byen – spesielt hvis studinen var søt. Da åpnet de dørene for henne og tilbød seg å bære bøkene hennes.

Det var ikke de sarkastiske bemerkningene som plaget Astri mest, men den overstrømmende, vennlige nedlatenheten som lå under de høflige ordene. De mannlige studentene lot henne ofte skjønne at hun ikke måtte ta det personlig opp hvis hun ble kastet ut av studiene. Milde herre, hun var da bare kvinne!

Selv moren mente det. Den eneste som oppriktig trodde og krevde at hun skulle gjennomføre, var også den hun fryktet mest. Hennes egen far.

Strøk hun på eksamen, var det ingen nåde, ingen trøst å hente hos ham, det var hun sikker på.

Vertinnen hadde telefon i første etasje. Astri hadde fått beskjed om å ringe til farens klinikk minst én gang hver fjortende dag. Hun gruet seg like mye hver gang. Hun ville mye heller snakke med moren, for hun visste bestandig på forhånd hva faren kom til å kverne om. «Du må ikke bli hengende etter,» pleide det å komme i en insisterende tone.

For flere år siden hadde faren sagt at han helst så at hun tiltalte ham med etternavn, og det samme ville han at hustruen skulle gjøre. Når Astri en gang imellom prøvde å kalle ham far, protesterte han. «Det sømmer seg ikke for en hospitaldirektør å bli titulert som far,» pleide han å si. Til slutt ble de enige om at hun skulle kalle ham far når det bare var henne og moren til stede, men at hun skulle være påpasselig med å si «Schulz» i andres påhør.

Astri sukket. Hun ville bli nødt til å ringe ham i dag og fortelle ham hvordan hun lå an, at hun var syk dagen før første avsnitts prøve. Bare tanken gjorde at det knep i magen.

«På medisin er det ikke noe som heter skippertak like før prøvene,» hadde han gjentatte ganger fortalt henne gjennom hele terminen. «Det holder ikke. Ikke for deg, ikke for noen.»

Nå ville han sikkert mistenke henne for å late som om hun var syk, fordi hun ikke hadde lest nok. Astri kjente et støt av panikk, et sug i magen.

Hun prøvde å reise seg, og måtte støtte seg til bordkanten. Rommet seilte, og det svartnet for henne. Besvimte hun? Gulvet møtte henne, og det spant i hodet. Hun mer hørte enn så bøkene som falt sammen med henne og landet like ved siden av. Hun følte seg fullstendig kraftløs, og klarte ikke å røre seg. Var det hun selv som skrek?

Det dundret i trappen, og døren ble skjøvet opp. Hybelvertinnen begynte å rope før hun var kommet innenfor.

«Hva er det for slags leven? Hva i all verden er det De holder på med her oppe?» Sinnet i stemmen forandret seg snart til sjokkert bekymring.

«Men kjære, hva har skjedd? Hvorfor ligger De rett ut på gulvet?»

Andre kapittel

Astri hadde vært tyve år gammel da hun fire måneder tidligere tok toget fra Trondhjem, hvor faren bestyrte et lite, privat hospital, og til Oslo, hvor hun skulle studere medisin i de neste seks eller syv årene. Hun skulle oppfylle sin fars drøm. Hun skulle bli lege.

Hun skulle bli den sønnen som faren aldri fikk. Eller rettere sagt: som han aldri fikk beholde.

Begge foreldrene hadde fulgt henne på stasjonen. Moren, Victoria Schulz, sto litt forhutlet i bakgrunnen og trakk den tykke kåpen rundt seg. Faren sto høy og stram som han pleide, og betraktet datteren sin med det karakteristiske, intense blikket. Men nå lyste en sjelden stolthet ut av det. En stolthet som så lett kunne forandre seg, visste Astri, hvis hun ikke klarte det hun – nei, mest han – hadde foresatt seg.

Et skingrende pip lød fra konduktørens fløyte, et siste varsel om påstigning. Himmelen bød på en lett regnskur. Hun sto på stigbrettet, og hadde fått kofferten og ryggsekken på plass. Hun hadde på seg den grønne reisedrakten som faren i et uventet anfall av sjenerøsitet hadde kjøpt til henne. Hun hadde fått tårer i øynene og hadde måttet snu seg bort den dagen han klosset hadde kommet til henne med esken.

Tross morens protester bar hun en cutting-frisyre, men dette motejåleriet hadde faren ingenting imot, for kort hår var hygienisk og profesjonelt, hadde han sagt i en anerkjennende tone. Det varmet Astris hjerte hver gang faren sa noe hun kunne tolke som ros.

Han nikket mens han for over henne med øynene en siste gang. Så rakte han frem hånden og smilte varmt.

«Du vet at jeg venter mye av deg, jenta mi?»

«Ja, far,» sa hun og smilte tilbake.

Moren tok noen skritt frem. «Nå må du kle deg godt i Oslo, og ikke fryse, snille Astri.»

Ektemannen sendte hustruen et irritert blikk, og Astri kjente et sårt sting i hjertet. Faren benyttet enhver anledning til å kritisere moren, og han fant sjelden noen motstand hos henne. Moren slo som oftest bare øynene ned når mannen irettesatte henne.

Enda et skingrende fløytestøt lød. Folk på perrongen vinket, og vognene kom langsomt i bevegelse. Astri vinket en siste gang til foreldrene, før hun gikk inn i kupeen som hun foreløpig hadde for seg selv. Hun satte seg ved vinduet og så etter foreldrene så lenge det var mulig. Faren, stram som en offiser, marsjerte allerede mot utgangen mens moren sto og kikket etter toget. Astri smilte matt, og kjente med ett at tårene presset på. Hun hadde sett frem til denne dagen så lenge, men nå forlot hun foreldrene og hjembyen med en vond klump av redsel i magen. Det var som om hun reiste fra alt som var trygt og kjent.

Ha det godt, kjære mor!

Så rykket hun til. Midt i en flokk med vanlige arbeidsfolk sto en kjent skikkelse; en ung mann som ivrig mønstret kupévinduene. Han lyste opp i et stort smil da han fikk øye på henne, og hun vinket begeistret.

Trond var der! Snille, gode Trond hadde kommet for å hilse henne adjø! Han var som før, i den tynne v-genseren med det røde halstørkleet, og med sikspensen som alltid skjøvet langt bak i nakken. Han vinket ivrig, og lyste av glede da han begynte å løpe langs perrongen for å følge toget så lenge det var mulig. Til slutt ble vinkingen erstattet av en knyttneve som ble holdt høyt opp i været. Det var tegnet på kamp og samhold. Så likt Trond!

Gleden sitret gjennom henne. Så hadde han ikke glemt at det var i dag hun skulle dra. Hennes beste venn hadde gått til stasjonen for å ønske henne lykke på reisen. En ny glede og optimisme fylte henne da hun samlet hendene i skjørtefanget.

En herre kom inn i kupeen, hilste vennlig på henne, skjøv kofferten opp i hyllen og satte seg. Han fordypet seg straks i dagens nummer av Adresseavisen. Like etter kom en stramt tilknappet frue, nikket nådig og satte seg. Denne gangen var Bibelen lesestoffet. Ingen av dem virket interessert i noen konversasjon med henne, og det var hun glad for. Hun hadde så mye annet å tenke på.

Hun lyttet til den taktfaste dunkingen fra skinneskjøtene og kjente vibrasjonen i vognen. Hun så husene passere, med større og større mellomrom. Hun stirret ut, men lot tankene svirre. Hun tenkte tilbake på månedene hvor hun slet på farens hospital. Han hadde tvunget henne til nesten seksten timers arbeidsdager. Når hun ikke var assistentsøster, som han kalte henne, måtte hun lese, lese og lese. Faren hadde dyttet de medisinske bøkene foran henne, krevd at hun lærte seg faguttrykk på både engelsk, tysk og latin. Han hadde gitt henne sine egne studiebøker, fra den tiden da han studerte medisin i Tyskland. Men det var jo før århundreskiftet, og nå var året 1927.

Den monotone dunkingen og vognen som krenget fikk henne til å vugge frem og tilbake. Hun ville ikke tenke så mye på årene som lå foran henne. Hun ville ta hver dag som den kom. Hun ville ikke tenke på morens engstelse for at hun ikke skulle klare arbeidspresset, at hun skulle bli «nervøs», som moren pleide å kalle det. Moren hadde visst allerede glemt at datteren hadde kommet seg gjennom gymnaset nesten med beste karakter i alt. Både faren og Astri hadde vært så stolte av det.

Faren mente at hun hadde arvet hans, og ikke morens, intelligens og begavelse. Han regnet ikke sin kone som særlig begavet, noe han gjerne sa rett ut. Men Astri trodde ikke selv at hun var spesielt flink. Hun var bare veldig flittig, og hadde en robust helse. Hun kunne lese til langt på natt, sove bare fem–seks timer, og likevel være frisk og opplagt neste dag. Det var dét som hadde hjulpet henne, mente hun, og ikke et særdeles skarpt hode.

Jeg skal klare det likevel, tenkte hun. Takk Trond, for at du stilte opp og fylte hjertet mitt med nytt mot!

Toget suste gjennom en tunnel. Hun så mot vinduet, så seg selv i det speilende glasset.

Hun var Astri Schulz. Blikket hennes studerte sitt eget ansikt i kupévinduet. Det var ikke spesielt pent, syntes hun selv. Hun kunne ikke helt begripe hvorfor så mange av venninnene insisterte på at hun var søt. Enda mindre fattet hun at Trond hadde kalt henne vakker, for det var evig langt fra sannheten. Trekkene hennes var for markerte, øynene satt for langt fra hverandre, og nesen minnet for mye om en oppstopper. Heldigvis var øynene og tennene pene, bortsett fra den komiske spalten mellom fortennene i overmunnen. Håret hadde en blandingsfarge, slik at hun ikke visste om hun skulle kalle det lyst eller mørkt. Og så vokste det seg aldri langt. Så fort det nådde skuldrene, fliset det seg til. Til slutt hadde hun gitt opp og i stedet anlagt cuttingfrisyre, selv om moren hadde sukket oppgitt over det.

Hun var kortvokst, rett i skuldrene og litt butt i kroppen. Hun måtte smile når hun tenkte på at hun hadde vært like sterk som noen gutt. Frem til fjerde klasse hadde hun vært oslojente, eller kristianiajente som det het på den tiden, og selv om hun gikk i en ren jenteklasse, traff hun guttene i skolegården. Hun klarte alltid å erte noen av dem på seg, men når de prøvde å gi henne en omgang, var hun som regel både sterkere og raskere. Selv de som gikk et par klassetrinn høyere, hadde sin fulle hyre med henne.

Da familien flyttet til Trondhjem, snakket Astri ren oslodialekt, og foreldrene så til at hun beholdt dialekten sin også etter at de flyttet. Faren ble ansatt som kirurg og deretter som overlege i et nedleggingstruet hospital ved Bispehaugen. Nå var ikke hospitalet nedleggingstruet lenger, det var blitt velrenommert. Trondhjems Private Hospital for Ortopædi, TPHO, var doktor Schulz’ store stolthet. Her kunne han herske som han ville.

Det var somrene og juleferiene hun husket best fra barndommen, når hun og moren bodde på storgården Kongstun i Melhus, hvor moren hadde vokst opp. Det virket som om Kongstun var det eneste stedet i verden hvor moren var lykkelig. Gården betydde noe spesielt for Astri også, og ikke bare på grunn av de eventyrlige omgivelsene, med de store stallene og fjøsene, de mystiske småskogene, de spennende bekkedalene. Men på grunn av en gutt som også hadde en far som var doktor, og som pleide å være i Melhus om sommeren.

Den ett år eldre trondhjemsgutten Trond Helgebakk.

* * *

Ved hjelp av hybelvertinnen hadde Astri kommet seg opp i sengen, og hadde vrengt av seg genseren og skjørtet. Men de tynne strømpene var fremdeles på. Hun lå og hakket tenner, halsen var øm og sår.

Hun var redd. Hun husket godt den redselsfulle spanskesyken som hun ble angrepet av da hun bare var elleve år gammel. En forferdelig influensa som hadde drept tusenvis av nordmenn; flere som hun kjente også. Selv hadde hun berget livet, hun var legedatter og fikk godt stell. Her i Oslo var det ingen som tok seg av henne; hun var overlatt til hybelvertinnens omsorg. Og fru Larsen hadde gitt tydelig uttrykk for at hun ikke ønsket seg en syk leieboer, om hun var av aldri så «fint folk».

Astri husket bare glimtvis at vertinnen kom inn på hybelen, sto over henne og betraktet henne med frykt og avsky malt inn i de rødmussete trekkene. Øynene hennes var kulerunde, og den ene hånden hvilte forferdet mot kinnet. Vertinnen våget knapt å ta i henne, ville vel ikke bli smittet selv.

I morgen ventet eksamen. Eller kanskje det var i dag? Hun ante ikke hvor lenge hun hadde ligget der utslått på sengen. Fortumlet kikket hun seg rundt. På skrivebordet lå en haug med bøker og bunker med nedskriblede notater, det var som om de skrek mot henne.

Hun famlet etter glasset med vann; hun hadde alltid kaldt vann i en flaske på rommet. Glasset var bare halvfullt, og hun stønnet høyt da hun så at flasken snart var tom. Snart måtte hun helt ned i gården for å tappe kaldt vann fra springen. Hun betalte 20 kroner i måneden for rommet, og varmt vann, frokost med kaffe og kveldsmat var inkludert i prisen. Varm mat kjøpte hun i en kantine på fakultetet.

Men selv om hun visste at husleien var unormalt høy, og tjenestepiken nesten virket underdanig, følte Astri seg til bry. Hun visste at vertinnen betraktet gjestene sine som et nødvendig onde. Det var ellers noen søte jenter hun delte hus med. Den ene jenta studerte jus, og den andre var sekretær og stenograf i et større firma. De hadde ikke stort med hverandre å gjøre.

Solen hadde flyttet seg, og rommet lå i halvmørke. Nå, midt i desember, var det ikke mange timer med dagslys, og i tillegg var det overskyet. Lampen var slukket, så hun. Hadde hun slått den av selv, eller hadde vertinnen gjort det for å spare penger?

Hun svelget igjen; et smertefullt forsøk. Hun trakk teppet opp til haken, men skalv av frost. Bunken med bøker lå der som grådige unger som krevde grenseløs oppmerksomhet. Hun måtte, måtte bli frisk til halvårsprøven! Hun våget ikke å la være å møte opp, våget ikke å stryke.

Sviktet hun farens drøm, ville hun aldri ha mot til å reise hjem igjen. Farens hån ville slite henne i stykker, til hun ble like nervøs som moren.

Hun smakte på vannet, syntes det smakte emment. Hun skulle forresten ha vasket hybelen i dag, for vertinnen forlangte at rommet var nyvasket minst én gang i uken. Nå orket hun ikke å tenke på det en gang.

Timene gikk. Bøkene og notatene lå midt i synsfeltet hennes, men hun orket ikke å røre seg. Nå hadde hun vondt i magen også, og musklene i nakken og overarmene smertet. I tillegg kjente hun en murrende hodepine. Dagen gikk i en døs, en døs med rare drømmer hvor ting som egentlig ikke hørte sammen, kom sammen, og hvor mennesker som hun nesten hadde glemt, plutselig fikk en viktig rolle.

Hun var ulidelig tørst, og dessuten måtte hun. Det var tre trapper ned til gården. Hun hørte en klaprende lyd, visste at den kom fra henne selv. Tennene klapret som kastanjetter.

Kjære Gud, jeg ber deg ikke om mye. Men la meg være frisk bare i morgen, under eksamen. Så kan jeg godt være sengeliggende hele juleferien.

Hun pinte seg opp av sengen, og fant den store flasken med porselenskork hvor det var en ørliten skvett igjen. Hun slet for å få åpnet korken, tømte den siste slurken, og fikk nesten brekninger av smaken. Hun kjente at det svimlet for henne igjen. Milde herre, kunne hun våge seg alene ned den mørke, dystre trappen ned til første etasje? Hun hadde ikke noe valg. Ingen ville komme og hjelpe henne. Ingen andre enn vertinnen visste at hun var syk.

Hun vaklet nedover, og kom seg velberget til etasjen under. Derfra var trappene bedre. Ett og ett skritt tilbakela hun med største forsiktighet, mens hun skalv av kulde. I andre etasje hørte hun tjenestepiken prate ivrig med en ung gutt, kanskje en ærendsgutt. De var i munter julestemning, skjønte hun, men så skulle de heller ikke opp til eksamen.

Hun klarte å komme seg ned i gården, som var dekket med et tynt lag snø. Det snødde nå også – hvit julesnø, uskyldens farge. Men også dødens farge, slo det henne, og hun gjøs ved tanken. Hun snublet inn i vaskerommet, famlet etter lysbryteren for å slå på lyset. Det forsøket måtte hun gi opp. De iskalde fingrene hadde ikke kraft til å vri bryteren rundt. Å få pumpen i gang kostet henne enda mer. Først måtte hun helle litt vann i pumpen så den ble tett, så måtte hun pumpe lenge før det rene vannet kom opp. Hun fylte flasken og sølte en masse, men orket ikke å bry seg med det. Hun skalv så hun fikk tåkesyn.

Så kom turen til utedoen, med de skremmende lydene og den kalde trekken nedenfra. Hun husket ryktene om biske rotter som lurte der nede, men nå kunne de gjerne angripe i flokkevis, uten at hun orket å bry seg. Hun ante ikke hva klokken var, skjønte bare at det var tidlig kveld. Hun passerte søppelkassene som sto på rad og rekke langs veggen, så store at et menneske kunne gjemme seg i dem hvis de var tomme.

Hun fant den riktige døren. Kjære vene, så kaldt det var! Da hun satt der med skjørtet oppheist, sendte det isnende vinddraget nye skjelvetokter gjennom henne. Av gammel vane lot hun hælene dunke mot treverket for å skremme bort rotter og andre dyr. Hun var ikke redd lenger, slik hun pleide å være på den vemmelige utedoen, bare likegyldig. Albuene hvilte mot knærne, hodet var støttet mot hendene og øynene gled igjen.

Rare, livaktige drømmer … Hun vandret i en skog og var omgitt av underlige, ville dyr som ikke skremte henne, men som gned seg inntil henne. Foran seg så hun en lysning. Kom hun seg dit var hun frelst, visste hun, da var hun i paradiset. Men dyrene – bjørner, ulver, ja, løver også – ble urolige. Løven brølte, og gjorde at hun skvatt til. Hun skjønte ikke hva som var skjedd. Løven var blitt til en menneskesilhuett, lysningen ble til en dør. Til dodøren.

Den ene silhuetten ble til to mennesker. Fru Larsen og tjenestepiken hennes. Tjenestepiken sto forrest, og ble dyttet inn.

«Sitter De her?» ropte hun skremt.» Da fryser De i hjel, frøken Schulz!»

«Det er frøkna, ja?» lød det kritisk fra vertinnen, som sto og trippet bak. «Nå skal du hjelpe henne opp på rommet. Hun kan ikke dø her, stakkars tingen.»

Hva mente hun, tenkte Astri. At hun heller skulle dø på hybelkvisten sin?

Fortumlet lot hun piken hjelpe seg, lot henne støtte seg opp trappene til rommet sitt. Jenta pratet hele tiden, full av bekymring. Det var vanskelig å få med seg alt hun sa. Hodet virket som om det var fylt med ull.

«De er ikke smittsom, vel? Jeg ha'kke råd til å værra sjuk, jeg. Fru Larsen vi'kke ha sjuke folk i huset.»

«Du får vaske deg ordentlig etterpå, så går det bra,» klarte Astri å presse frem, og jenta sendte henne et takknemlig smil.

«Ja, det sa frua au. Og at jeg ikke måtte ta meg i munnen før jeg hadde vaska meg, det meste av smitten går gjennom munnen, sier'a.»

«Hun er rene doktoren,» mumlet Astri. Hun var inderlig glad for at piken hjalp henne av med yttertøyet og inn under teppet. Dessuten hadde hun båret med seg den fulle vannflasken.

Det knirket i trappen. Astri snudde møysommelig hodet, og fikk øye på vertinnen som sto i trappen og kikket inn gjennom den åpne døren.

«Vi får vel komme opp med mat til deg,» sa hun stivt. «I morra må du holde senga, det kan det ikke være noen tvil om.»

Astri smilte høflig som svar, men inni seg visste hun at det ikke kom på tale. I morgen tidlig skulle hun sitte klar i hodet og svare på anatomiske spørsmål. Spørsmålene som skulle skille klinten fra hveten, utelukke de udugelige studentene.

På ettermiddagen ville faren spandere på seg en rikstelefon fra Trondhjem. Han ville forvente å få lov til å gratulere sin datter med prestasjonen. Han ville høre henne si at alt hadde gått bra, og at hun kunne nyte julefri med god samvittighet.

Døren hadde lukket seg etter tjenestepiken og vertinnen. Hun var alene, og hun stirret på bøkene. Hun så dem altfor godt.

«Ja ja, far,» formet hun lavt med leppene. «Det beste jeg kan gjøre, er vel å ligge død i sengen i morgen tidlig. Det er nok det eneste du godtar som lovlig frafall fra eksamen.»

Hun veltet seg om i sengen. Feberen herjet i henne, og hun visste ikke forskjell på dag og natt.

Tjenestepiken sto plutselig der i morgenlyset, hun så både skremt og medlidende på henne. Hadde hun banket på før hun kom inn? Hun hadde nok det.

«Madammen, hu lurte på om De var sulten? Jeg kunne komme opp med frokosten,» sa hun. «Havregrøt,» la hun forklarende til, da Astri ikke fikk frem et ord.

Hun var overhodet ikke sulten, bare grenseløst tørst. Men hun visste at hun burde prøve å få i seg noe.

«Ja takk,» hvisket hun, og ble overrasket over hvor raspende stemmen hennes lød. «Og jeg er veldig tørst. Kunne du fylle glasset mitt med vann?»

«Å, det skal jeg gjørra,» var det ivrige svaret.

Piken trakk stolen frem til sengen, satte grøttallerkenen på den, og et stort glass blåmelk. Hun ble stående, som om hun ikke hadde lyst til å gå før Astri hadde begynt å spise.

«Jeg ska’kke forstyrre,» sa hun nølende. «Men er det ikke i dag Dere har eksamen?»

Astri nikket og forsøkte å smile.

«Huff, da.» Piken tok seg til munnen. «Det sa madammen også.»

Astri nikket på nytt. Hun prøvde å snakke, og fikk bare frem noen skurende ord. «Tror du at fru Larsen er så snill å ringe etter en doktor?»

«Jeg skal spørre madammen med det samme,» kom det hjelpsomt fra tjenestejenta, før hun forsvant ut.

Astri sovnet igjen, men våknet da hun hørte tunge skritt i trappen og en høflig knakking på døren. Det var ikke vertinnens knakking – det var alltid tre faste dunk, og så gled dørklinken ned, uansett hva slags svar som kom. Den som nå sto utenfor og banket, ventet høflig på svar.

«Kom inn,» presset hun frem.

En mann steg inn på hybelen. Han smilte, presenterte seg og forvisset seg om at han var på riktig adresse. Han var en blid, middelaldrende herre med hengebriller og bukkeskjegg. Astri stirret på ham som i en tåkedis. Han var doktor, fortalte han, og Astri kunne ikke annet enn tenke at han var heldig, som hadde bestått sine skriftlige og muntlige eksamener.

Mens han tok temperaturen hennes, lyttet han til hjertet og kroppslydene, og stirret inn i munnen og øynene hennes mens han stilte en rekke spørsmål. Han småpratet og arbeidet med trygge bevegelser, han visste hva han gjorde og var ikke i tvil om noen ting. Astri kunne ikke se for seg at hun noen gang ville bli like dyktig.

«Frøken,» sa han. «De har en slags influensa, det er ikke godt å si hva slags. De er svært syk». Det så ut som om han tenkte seg om. «Drikker De mye? Vanlig væske, mener jeg?» Han hadde et glimt i øynene som gjorde at hun fikk tillit til ham med det samme.

«For lite, tror jeg,» mumlet hun. «Det er så vanskelig å få fylt flasken. Jeg liker ikke å mase.»

«Da skal jeg min sann mase på Deres vegne,» sa han. «Piken får passe på at flasken alltid er full. Man får vise menneskelighet i slike tilfeller. Jeg skal se til det.»

Hun svelget tungt, en langtrukken, smertefull svelging. «Takk, doktor,» fikk hun presset frem.

«Jeg vil innlegge Dem på Rikshospitalet, frøken. Jeg skal få hentet Dem i morgen.»

Astri ristet energisk på hodet.

«Hva? Vil De ikke? Får jeg minne Dem om at det er gratis?»

«Doktor, jeg vil ikke innlegges på hospitalet. Kan ikke De heller komme hit ofte? Jeg kan … min far, han kan betale.»

«Frøken Schulz, vi vil helst tro De kommer fra sykdommen uten varige skader, men det kan like gjerne hende at noen finner Dem død i sengen en morgen.» Han stirret granskende på henne, og tenkte seg om en stund før han fortsatte. «Vel. De skal få slippe hospitalet, dersom De lover meg at jeg blir tilkalt det øyeblikk De føler Dem verre enn nå. Glem nå studiene og eksamen, det kan De ta igjen siden. Jeg skal gi Dem papirer på at dette er en force majeure, en ulykkeshendelse De er fullstendig uforskyldt i.»

Han skrev en attest til henne som han signerte med det samme. Så lenge hun leverte brevet til sine forelesere i god tid før jul, så ville alt være i orden, forsikret han.

Men Astri var nesten ikke oppe av sengen på tre uker, og hun fikk ikke tatt kontakt med fakultetet. Den følgende uken levde hun bare i en forvirrende og skremmende tåkeverden, hvor hun ikke kunne skille mellom drøm og virkelighet. Hun likte drømmene best, for så fort hun våknet, så hun farens ansikt for seg og hørte den hånlige stemmen hans som skrek at hun hadde sviktet, at hun bare var en svak, udugelig kvinne.

Den gamle doktoren var likevel god for sitt ord. Hun fikk både mat og vann brakt til rommet av den blide, medfølende piken. Men brevet hans ble liggende der han hadde lagt det.

Hun kom litt til seg selv i romjulen, såpass at hun kunne sette føttene under seg. Men hun visste at hun aldri, aldri ville orke tanken på å starte studiene på nytt.

Hun hadde nettopp våknet da hun hørte fremmede skritt i trappen, hørte at vertinnen pratet med en blid, frisk stemme som hun trengte flere sekunder på å gjenkjenne. For den stemmen hørte bare til i drømmene hennes, de gode drømmene.

Vertinnen banket på døren hennes og kikket inn. Hun sendte hybelleieren sin et nådig blikk. «De har besøk av en herremann, frøken Schulz.»

Herren sto bak henne, og så langt nede i trappen at han kunne kikke frem under madammens arm. Han smilte bredt og blunket.

«God dag, kjære kusine! Hvordan står det til?»