Sigrid Lunde

4

Jordmoren

Et vanskelig valg

Forord

Handlingen i bøkene foregår på det vi i dag kaller Nordvestlandet, og jeg har lånt geografien fra min hjembygd. Dialekten har jeg lagt tett til min egen. Nesten uten unntak kan alle dialektord som ender med «...eg», leses som «e» (stum g). Visse enkeltord er også forandret, for leselighetens skyld.

Alle personene er imidlertid fri fantasi, og jeg har gjort mitt beste for at ingen fra mitt barndomsmiljø skal ha grunn til å ta anstøt på egne eller nærskyldtes vegne.

Forfatteren

Slik endte forrige bok,

Skjulte motiver:

Klara begynte å gråte stille. Astri reiste seg, stilte seg ved siden av henne og la hånden på skulderen hennes. Kvinnen stivnet et øyeblikk, men så lot hun gråten få fritt løp.

Til slutt kom det skjelvende: – Eg e så redd, Astri. Kan du forstat det? Eg e så frøkteleg redd for at Ola slett ikkje ga den nyfødte dråkja ein ny heim. Eg trur han he drept ho og gravd ho ned. Eg trur at hans eige barn ligg ti ei kald, namnlaus grav oppi marka!

Astri ble iskald. Dersom det var sant, det Klara satt og sa, var det bare et spørsmål om tid før det ville lekke ut. Og da ville hun mistenkes for å være medskyldig i nok et drap.

Første kapittel

Mildrid kastet et blikk ut vinduet, og stivnet til.

– Jøe meg, du får besøk, utbrøt hun. – Storfint besøk.

Astri satte fra seg strykejernet, og gikk raskt bort til vinduet. Storfint var ordet. Selveste ordføreren steg av sykkelen sin rett utenfor verandaen hennes.

Ordføreren, for det gjennom henne, som kanskje hadde myrdet sin egen datter.

En brå angst fylte henne. Klaras dystre ord lå ennå tungt i minnet hennes. Hun lukket øynene, trakk pusten og slapp den tre ganger, før hjerteslagene omsider roet seg.

Hun gikk utenfor, og han hilste blidt.

– Du driv og styre, ja? sa han og smilte. Blikket hans flakket over tunet. Var han ikke litt påtatt munter?

Hun nikket, kjente hvor stiv hun var i hver bevegelse. – Hver har sitt.

– Sanne ord.

– Jeg tror du har et ærend, Ola, sa hun rolig. Det var ikke noen vits i å stå der og tørrprate.

Hun leste noe i øynene hans, noe vaktsomt og utålmodig, da han nikket.

Mildrid kom ut, blikket hennes vandret rastløst fra den ene til den andre. – Eg va no på veg heim åt Storstykkje, eg, mumlet hun.

– Jeg vil heller at du blir, Mildrid, sa Astri og så på henne.

– Nei, kom deg heim, du, murret Ola.

De to kvinnene vekslet blikk. Så nikket Mildrid. – Ja, eg vart no ikkje ferdig med det eg holdt på med. Hun gikk inn igjen.

Da Mildrid var utenfor hørevidde, gikk Ola tettere innpå Astri. Til tross for at det var tidlig på ettermiddagen, rev spritdunsten henne i neseborene. Ola var full, skjønte hun. Og nå prøvde han ikke å late som om han var godlynt lenger. Med smale øyne dro han frem snusesken og banket på den.

– He et erend, ja, sa han. – Men det va no under fire auå.

– Du har drukket, sa hun, og valgte å snakke rett frem. – Jeg er bare en kvinne, og det sømmer seg ikke for oss to å være alene i huset mitt. Vi setter oss her på verandaen.

– Sommå, det. Vesst det e så om-å-gjort å sitta på utstilling for heile grenda.

Han satte seg, og en pris snus forsvant raskt inn under overleppen. Hun plasserte seg på benken rett overfor ham. Han var ubarbert og så sliten ut, der han satt og fingret med sølvlenken som gikk fra beltet til urlommen i vesten.

– Du ha fortelt'n Lars om ungen? sa han langsomt.

Hun løftet hodet. – Jeg har ikke fortalt ham noe han ikke visste om fra før.

– Så no veit du kem så e faren åt ongen?

– Ja. Hun kjente sinnet velle opp i seg. Hun var lei av dette spillet. – Jeg går ut fra at du har forstand på å skamme deg, Ola Storset å Røen?

Han rødmet. – Pass kjeften din, knurret han. – Komma i hau at eg he deg millå tommelen og pekefingeren. Eg treng berre å klemme te, så e du flat.

– Slik er det ikke, ordfører.

Øynene hans smalnet. Nå slo det henne at han ikke var så mild og ettergivende som hun hadde trodd. En mye farligere egenskap var ute og gikk.

– Du he fortælt ho Klara òg, murret han. – Og da gjekk du for langt.

Hun så kaldt på ham. – Jeg kan gå mye lenger, Ola, og jeg vurderer å gjøre det. Jeg kan gå til lensmannen.

Han var som en tiger på spranget. – Det tør du ikkje.

– Det tør jeg, i det øyeblikket jeg er overbevist om at det er det riktige å gjøre.

Han skulte på henne, men vek så med blikket. Han fingret og fingret med urlenken. Hun merket liksom først nå hvor solide de var, disse fingrene. De kunne lett legge seg rundt halsen hennes, klemme all luft og alt liv ut av henne. Hvis han bare ble full og desperat nok.

Hun ristet lett på hodet. Nå måtte hun slutte med disse fantasiene. Hun var trygg her hun satt, Mildrid ville ikke la det skje henne noe.

– Dett eg, så dett du, sa han med rusten stemme. – Du e husmannskjerring på Storset, du leve på min nåde. Bli det nåkkå tull med deg, så går du haustups ut herifrå. Og kålles vil du forklara at du ikkje he rapportert før?

Astri ristet langsomt på hodet. – Den tid, den sorg, Ola. Jeg trodde kanskje jeg gjorde det beste for barnet, og for Lars.

Han bøyde seg forover, slik at den illeluktende ånden fra munnen hans nesten fikk henne til å brekke seg.

– Du trong ikkje innrøm nåkkå åt ho Klara!

Klara visste det allerede, tenkte Astri. Men hun ville ikke diskutere det med Ola. Ikke nå.

– Hvor er jenta? spurte hun.

– Kem?

– Datteren til Oline.

– Du treng ikkje å vetta meir enn at ho he det bra, mumlet han.

– Det forvisser jeg meg om når jeg vet hvor hun er.

Han sprang opp, glemte å dempe seg. – No ska du faen ikkje fortæl meg at du vil besøkje 'ta ekteparet, og byne å grave i det du ikkje he nåkkå med!

Et øyeblikk fryktet hun at han skulle kaste seg over henne. Hjertet hamret som besatt, og hun kjente hvordan blodet banket i ørene. Hun var redd, fordi han ikke hadde full kontroll over seg selv.

– Jeg er jordmor, og derfor har jeg i høyeste grad noe med det. Og hvis du ikke svarer, skal jeg sørge for at de får beskjed, de myndighetspersonene som virkelig har noe med det.

Igjen ble hun redd for at han skulle gå løs på henne. Men brått var det som om han skrumpet litt sammen. Armene hang slapt ned langs siden, og han satte seg tungt ned på benken. Han var tynn i stemmen da han åpnet munnen og fortsatte.

– Det e'kje berre eg som ryk, om det kjem opp, 'ta her. Ho ryk, ho Klara òg. Og han Lars. Ja, du skjønna vel at han ryk òg?

Han fortsatte, nesten tryglende. – Lars ser så sterk ut, men han e'kje det, Astri. Det he allveg vårre ei svak renning ti oss, og slik e det me'n Lars å. Hvis skandalen kjem for ein dag, ødelegg du'n Lars. Det bli berre fyllå att da. Han vil alder kunna reise seg igjen.

Mildrid snudde seg fra kjøkkenbenken da Astri kom inn.

– Han he fårre, ordførarn?

Hun nikket, satte seg ned mens hun presset hånden mot bringen.

– Ja. Du så vel det.

– Eg hørt òg!

Astri rynket pannen. – Gjorde du?

– Å ja, ikke detalja, sa den eldre kvinnen fort. – Men eg hørt at han va i eit farleg humør. Eg forsto at du ikkje villa dans ette pipå hass.

Hun syntes hjertet hamret i brystet. Den sterkeste reaksjonen kom nå etterpå.

Mildrid satte seg tungt ned på en krakk. Hun snakket nølende, men med en hard undertone. – Ikkje veit eg ka som foregår, Astri, og ikkje e det meininga at eg ska vetta det. Men ett veit eg: Eg kjenne storsetingan. Dem e stor, og dem he makt. Men det bor ein ynkrygg ti dem, nåkkå usselt, når du grev litt ponni overflatå. Men grev du såpass djupt, ska du vetta at du tvinga rottå inn i ein krok. Ei rotte e farleg når ho står med ryggen mot veggen og ikkje kan rømme lenger. Da flyg ho i strupin på deg. Stor-Ola e langt ifrå ufarleg.

Astri stivnet.

– Mildrid, sa hun. – Jeg liker ikke å snakke slik, men det er sant som du sier: Dette er ikke noe verken du eller andre har noe med.

Mildrid så trassig opp på henne.

– Ja, eg høre 'ta. Og eg sie berre: Ola og Lars e kanskje forskjellige. Men når det verkeleg kjem te stykkje, så e blod tjukkar enn vatn.

Astri snudde seg og tok seg til halsen. Hun følte seg svimmel. Mildrids ord satte virkelig en støkk i henne, fordi hun skjønte at de var sanne.

Hvordan kunne Mildrid ane at så mye om at noe var i emning? Hun kikket bekymret bort på kvinnen. Hun visste jo ingenting om den hemmelige barnefødselen oppe i Nordmarka.

Lars stilte seg nok på Astris parti hvis hun kranglet med Ola, tenkte hun. Men hvis hun røpet Olas hemmelighet, ville det være det samme som et dødsstøt mot hele Storsetfamilien. Da var det ingen tvil om hvilken side Lars ville stille seg på. Det var den siden han måtte stille seg på. Familiens side.

– Astri, sa Mildrid langsomt. – Det kan hende det finst en verden der ute, der svart e svart og kvitt e kvitt. Men det e'kje Sæterdalen. Det e'kje nåkkån plass eg veit om. Her kan svart vara kvitt, og kvitt vara svart, alt ette omstendighetan. Ska du overleva her, dråk, må du vara vaksa.

Astri stirret innover i soverommet. Hun var redd.

Hun visste at hun ikke var alene, at det tuslet, taslet, hvisket tett ved henne.

Hun stirret inn i det svarteste hjørnet, og kjente hatet og fiendskapen slå mot seg. Mørket var levende og beveget seg. En skygge frigjorde seg, ble større og større, nærmet seg langsomt. Noe hvitt vokste frem, et ansikt hun kjente. To mindre, hvite flekker – hender som løftet seg, som sprikte med fingrene og var klare til å lukke seg om halsen hennes.

Astri bare stirret, ville kveles av sin egen angst. Hun fikk ikke frem en lyd. Og hvem skulle hun rope etter?

Det gnisset i klær, den bleke ovalen fikk svarte dødningeøyne og en forvridd munn. Lukten av svette, tobakk, sprit rev henne i nesen.

Ola kom mot henne, hatefull i det ubarberte ansiktet. Hendene fylte synsfeltet hennes. En hodepute var dukket opp mellom dem. Den ble større og større. Puten la seg over ansiktet hennes, presset mot nesen og munnen hennes. Hun kjempet vilt imot, kjempet for å få pust, men hun var maktesløs mot disse kreftene.

– Du må da vetta at du ikkje kan gjera 'ta her mot oss, Astri!

Hun hørte stemmen, og innså til sin forferdelse at det ikke var Stor-Ola som snakket, som sto der og presset. Det var Lars, han var gråtkvalt, tryglet om forståelse for det han gjorde.

– Du må da vetta at du ikkje kan gjera 'ta her!

Hun bråvåknet av sitt eget skrik.

Puten var borte, soverommet var lyst i julinatten. Hun hutret, var våt av svette og visste at verken Stor-Ola eller Lars var der. Hun var alene, det hadde bare vært en drøm.

Mildrids rolige stemme lød i erindringen hennes. «Eg kjenne storsetingan. Men det bor en ynkrygg ti dem, nåkkå usselt, når du grev litt ponni overflatå,» hadde hun sagt.

Hun hadde sagt mer også.

«Ola og Lars e kanskje to forskjelliga kara. Men når det kjem te stykkje, så e blod tjukkar enn vatn.»

Astri skalv. Hun kulset når de fuktige delene av nattkjolen berørte huden hennes. Hun visste at hvis hun lukket øynene og prøvde å sove, ville marerittet komme tilbake. Hun måtte bli tørr og varm. Hun måtte skifte nattøy før hun fikk blund på øynene igjen.

Skjelven reiste hun seg. Uten helt å vite hvor hun skulle gå, tuslet hun barføtt ned i den mørke gangen, slo strikkejakken om kroppen og stakk de nakne føttene i treskoene som sto plassert ved utgangsdøren.

Islandsponnien Veslegrå beitet like bak våningshuset. Han rettet seg opp da Astri sto der, og humret lavt og gjenkjennende. På dyrs troskyldige vis ble han ikke det minste forundret over at matmor plutselig sto der, midt på sommerlyse natten.

Astri så seg rundt. Så de tunge skyene i vest, mot fjorden. Hun kastet et blikk mot Storstykkje, hvor Mildrid lå og sov trygt, uten å ane at advarselen hennes hadde materialisert seg som en redselsfull drøm. Hun gikk bort til ponnien, og lukket armene rundt den sterke nakken. Veslegrå rykket opp hodet med det samme, men så sto han stille og bare betraktet henne med det øyet som vendte mot henne. Snuste han inn lukten av angst, forsto han at hun trengte trøst?

Astri trakk inn den gode duften av hest. Hun lot leppene bevege seg mot pelsen.

– Mildrid har rett, sa hun lavt inn mot dyret. – Hun kjenner folket sitt. En mann som Stor-Ola finner seg ikke i at det kommer ei dum, uforstående «bydråk» og vil skjemme ut hele slekten hans.

Veslegrå senket hodet, dyttet mulen inn i hånden hennes i håp om en liten godbit. Astri lo skjelven. – Du har nok med ditt du, Veslegrå, hvisket hun. – Du vet ikke noe om falskhet og snikveier.

Ponnien rykket fornærmet opp mulen da hun avspiste ham med å stryke ham over mulen. Han ønsket seg mer.

Nattekulden og den svettevåte serken sendte en grøsning gjennom Astri. Hun sto enda en stund og nøt Veslegrås selskap, til han ble utålmodig etter å gresse videre. Hun tuslet bort til verandaen, godtok å fryse og satte seg. Øynene hennes gled nedover gårdsveien, krysset grendeveien og vandret over byggåkeren til Storstykkje.

Lars la ikke skjul på at han var betatt av henne. Hun ristet svakt på hodet ved tanken. Han ville nok fort glemme de gode følelsene hvis faren hans havnet i fengsel, og hele familien ble fullstendig utskjemt, på grunn av henne?

Hva ville skje hvis hun kom under vær med at Stor-Ola hadde drept spedbarnet som han var faren til? Klara, kona hans, var redd for det. Men var Ola såpass desperat? Var han så grusom? Hun kunne ikke helt tro det.

Hun grøsset, og ikke bare på grunn av kulden. Hun trakk jakken tettere om seg. Tankene vandret videre. Hva om hun oppdaget at Olines barn hadde det godt, at det fikk bedre stell enn det en ung fattigjente som Oline kunne by henne? Det var bedre, men det var ikke godt nok, det heller. Ola hadde tross alt tvunget viljen sin på en fjortenåring. Det var kriminelt, forbrytersk, fordervet uansett hvordan man så på det. Og Astri var medviter nå. Hvis sannheten kom opp, hvis det ble kjent at Astri lenge hadde visst, ville ha del av ansvaret for forbrytelsen. Medviteri i kriminelle handlinger var straffbart i seg selv.

Da ville bygdefolket tenke sitt. Hvis hun først kunne leve med hemmeligheten rundt Oline og Ola, kunne hun sikkert leve med vissheten om det som var skjedd med Beret Bekkja også, ville de si.

Astri oppdaget plutselig at hun frøs så tennene klapret. Men hun brydde seg ikke. Den kalde luften klarnet tankene hennes. Stadig vekk gikk de til Trond. Hva ville han ha gjort? Hva ville han ha sagt? Han var opptatt av rettferdighet, Trond, men var det alltid like lett å vite hva som var rett og hva som var galt?

Hun sukket. På bare noen få uker var livet blitt grusomt vanskelig. Alt var dynget oppå henne nå, følte hun. Hun trengte å få snakke med Trond, virkelig snakke ut med ham. Signe hadde skremt henne bort fra ham. Hatet hadde vært til å ta og føle på. Men hun skulle ikke la henne ødelegge for dem, uansett hvor vakker hun var.

Trond hadde ikke klart å forholde seg til at hun kanskje var med barn. Han hadde til og med nevnt at hun kunne foreta en kriminell abort, selv om han trakk ordene tilbake rett etter. Men hun visste at menn ofte brukte lang tid på å fordøye en slik nyhet. Nå hadde han sikkert fått tenkt seg om. Han ville støtte henne, det var hun sikker på. Han var ikke den som sviktet.

Men så var det dette «problemet» han hadde, som gjorde at han ikke ville gifte seg. Var det politikken? Var det at politiet etterforsket kommunistene? Hun følte det stadig sterkere at det var noe verre, noe farligere.

Kunne det være Signe? Han sa at han ikke elsket henne. Han sa at han ikke orket å være sammen med et menneske som bare syntes synd på seg selv.

Trond ville stille opp hvis hun fikk barn. Det hadde han sagt.

Men ønsket hun å få et barn? Hun måtte være ærlig med seg selv. Hvordan ville bygda stille seg til at en ugift jordmor hadde en «lausunge», når hun samtidig var mistenkt for skjødesløshet i stillingen? Og kanskje at hun hadde medvirket til at et levende født barn, Olines baby, var blitt myrdet?

Hun reiste seg brått. Hun ville følge samvittigheten sin. Hun var jordmor i Sæterdalen, og Stor-Ola kunne tro hva han ville: Hun var ikke jordmor på hans premisser. Hun var jordmor på yrkets, på standens premisser.

Hun ville gjøre det som riktig var.

Lørdag skulle hun etterlyse spedbarnet, forvisse seg om dets skjebne. Så fikk Ola komme listende inn på soverommet hennes med kvelerhendene sine så mye han ville.

Og så måtte hun på en eller annen måte få snakket med Trond. De måtte bli enige om hva de skulle gjøre.

Med disse tankene tasset hun opp på loftet igjen, byttet underkjole og krøp inn under teppet. Og som alltid når hun hadde klart å roe vonde nattetanker, kom søvnen villig sigende.

Det var bare så vidt hun kom seg tidsnok opp til å melke Rauros neste morgen. Men da hun satt på krakken og klemte ut de livgivende strålende, falt hun forover helt til hun hvilte pannen mot den varme kuhuden. Flere ganger måtte hun ta seg sammen, tvinge øynene opp før hun omsider fikk tømt juret. Hun følte seg uvel, og bestemte seg for å gå til sengs igjen så fort tjoning og melking var unnagjort.

Men da hun sto i kjøkkenet, var trettheten som strøket av henne. Hun vasket seg i kaldt vann mens kaffevannet kokte opp, laget sterk kaffe og smurte seg et par ordentlige «kakskiver». Hun hadde bestemt seg, hun skulle snakke med Klara, men hun ville ikke traske helt til Røen bare for å oppdage at bekså var langt av gårde. Hun gikk inn på Storstykkje, smilte blidt og spurte om å få låne telefonen. Gårdskonen var som vanlig overstadig blid.

– Kan da skjønne det. Ska du ut på barnefødsel, kanskje?

– Ikke som jeg vet.

– Det e'kje nåkkå gælle, vette? Kvinnen småtrippet av iver for å få vite litt.

– Nei, det er nok ikke det heller, smilte Astri, og motsto trangen til å legge til: Jeg kan bare beklage.

For første gang siden hun kom til Sæterdalen, slo hun nummeret til Storset. Hun var heldig, og gjenkjente Klaras myndige stemme med det samme.

– Ja, hallo?

– Det er jordmoren, sa Astri og passet på å gjøre stemmen så blid som mulig. – Er du hjemme den nærmeste timen?

– Eg hadde tenkt meg ut, kom det avmålt. – Men det e kanskje viktig?

– Det synes jeg.

– Du kan ikkje ta det over telefonen?

– Det går nok ikke, sa Astri dvelende. Klara tidde, og senket stemmen. – Eg forstår. Du ringe frå Storstykkje?

– Ja.

– Da forstår eg i det minste at det du vil prate om, ikkje e for alt folk. Vesst du kjem rett bort, ska eg vente.

– Noe foreningsprat, løy Astri av hensyn til kvinnen som sto i kjøkkenet og strittet med ørene. – Men det er så mange tall at det nytter ikke å ta det over telefonen.

Fem minutter senere fikk hun løsrevet seg fra bondekona, og etter enda en knapp halvtime skrittet hun andpustent inn på Storset-tunet. Klara hadde allerede gjort kaffen klar, og sett til at Kari hadde et ærend ute. Uten å spørre satte hun frem en kopp og helte i.

– Du he det vel ikkje meir travelt enn at du kan ta en kopp kaffe? spurte hun med myndig stemme. – Sett deg ned.

Astri satte seg, og småpratet litt mens hun nippet til den gode kaffen. Klara plantet begge albuene i bordplaten overfor henne, og presset fingrene mot hverandre i en vifte foran ansiktet.

– Du he bodd lenge nok i Seterdalen no, te at du ikkje berre busa ut med ærendet ditt? smilte Klara og blunket.

Astri lo. – Jeg prøver å lære meg folkeskikken.

– Ja ja. Ut med det, no. Klara tok brodden av ordene med et lite smil.

– Jeg har tenkt å finne barnet, og lurte på hva du mener om det.

– Banet?

– Datteren til Oline. Og Ola.

Bekså rettet seg opp i stolen, ansiktet hardnet til. – Du tru'kje at det e nåkkå gælle, vette?

– Vi skal begge be de gode makter om at det ikke er det, Klara.

Storsetkvinnen ble stram om munnen, ansiktet så ut som det var formet i stein.

– Ja. Eg he allerede folda hendern og bedt, enda eg ikkje e overlag religiøs.

– Du er nødt til å hjelpe meg, Klara.

– Ka kan eg gjera?

– Jeg tror du vet hvor Oline holder til. Jeg må begynne der.

Klara så ned, bet seg i underleppen. – Ja, det e vel klokast.

– Jeg ville ikke løpe til lensmannen. Han ville blitt nysgjerrig på hvorfor jeg spurte. Og ikke kunne jeg spørre mannen din heller. Det forstår du nok.

Den andre hadde trukket pusten, og nå slapp hun den langsomt og skjelvende mens hun så fortapt ut av vinduet. – I Herren den allmektiges navn, får vi håpe at du finn ungen der, og at'n he det bra, sa hun med en røst som dirret av følelser.

Astri nikket.

– Men ka he du tenkt å gjera vesst du ikkje finn ungen?

– Ola sa at han hadde satt ungen bort til gode folk. Da kan jeg ikke gi meg, Klara. Da må jeg snakke med Ola igjen. Jeg har ikke noe annet valg. Ikke etter at han presset meg til å bli en slags medskyldig.

– Ikkje ette at'n pressa deg te å bli medskyldig, gjentok Klara sakte. Hun reiste seg mens hun lot de skjebnesvangre ordene henge i luften. Hun gikk bort til vinduet som vendte ut mot frukthagen, og la armene over kors. De harde trekkene var stive, munnvikene hang ned. Hun sa ikke noe på en lang stund, så kom det; som et pust og nesten uhørlig.

– Og ka da, vesst det ikkje føre te nåkkå?

Astri så ned, med et smil som skalv litt om leppene.

Hva da?