Sigrid Lunde

9

Jordmoren

Frykt og forventning

Personliste:

Astri Schulz Storset – distriktsjordmor i Sæterdalen

Lars Storset – Astris ektemann

Ola (Stor-Ola) og Klara Storset – Lars’ foreldre

Leif og Turid – Lars’ søsken

Gjertrud Gare – bygdas tidligere jordmor

Mildrid Lunheim – en kvinne som bor på småbruket Lunheim

Andrea Kleistmann – sykesøster

Emil Almnes – vaktmester, Andreas forlovede

Victoria Kongstun Schulz – Astris mor

Halvor Hieronymus Schulz – Astris far

Trond Helgebakk – Astris barndomsvenn og ungdomskjæreste

Signe Helgebakk – Tronds hustru og kusine

Oline Øya – en ung jente som Stor-Ola har forgrepet seg på

Øyvind Øya – Olines far

Eivor – Oline og Stor-Olas datter

Ditleff Didrichsen – en lege Astri kjenner fra Bergen

Torvald – gårdsgutt på Storset

Kari og Ingeborg – kjøkkenjenter på Storset

Dette har skjedd så langt:

Astri Schulz er datteren til kirurgen Halvor H. Schulz, som leder et hospital i Trondheim. Han liker dårlig at hun velger å bli jordmor framfor lege. Han misliker også at hun er glad i Trond Helgebakk, som er kommunist og sønnen til en kollega.

Astri sier nei til et frieri fra legestudenten Ditleff Didrichsen. Hun får stilling som jordmor i fjordbygda Sæterdalen, hvor hun deler hus med Mildrid Lunheim. Hun overtar stillingen etter Gjertrud Gare. Snart blir hun kjent med bygdas ordfører, Ola Storset (Stor-Ola), kona hans Klara og odelsgutten Lars.

Trond tvinges til å gifte seg med kusinen Signe Helgebakk. De to flytter til Sæterdalen.

Astris far investerer i et sanatorium i bygda. Han vender hustruen Victoria ryggen, og får et barn med sin elskerinne Rose Smith. Babyen får navnet Dorothy.

Astri gifter seg med Lars, og flytter til Storset. Etter bryllupet blir hun ikke gravid, og Lars mistenker henne for å være ufruktbar.

Under en storm hjelper Trond henne ut på fødselsforretning i båt. På hjemveien kullseiler de, redder seg i land på en holme, og elsker.

Stor-Ola har en datter, Eivor, med ungjenta Oline. Olines far, Øyvind Øya, krever at Ola skal overta ansvaret for sin egen datter. Klara knytter seg raskt til den lille jenta.

Ditleff, nå utdannet doktor, blir kommunelege i Sæterdalen.

En mystisk tyv herjer stabburene i bygda. Han tar fra de rike, og fordeler utbyttet mellom de fattige. En dag forteller Ola at han vet hvem tyven er.

Slik endte forrige bok:

Ola skoggerlo og slo hånden på låret så det sang i stuen. – No ska’n Moskva-Trond få svi, om det så e det siste eg gjer. Så sant han kjem seg opp ‘tu senga igjen ette den omgangen han fekk, så ska’n rett i fengsel!

Første kapittel

Astri stirret på Stor-Ola mens han spyttet ordene ut. Fortvilet prøvde hun å fordøye ordene hans, forstå det han sto og sa.

Var Trond sengeliggende etter å ha blitt skamslått? Var han en stortyv, som hadde stjålet fra de velstående og gitt til de fattige? Skulle han i fengsel?

Ola satte seg ved spisebordet, hvor Astri og Lars nettopp var ferdig. Han så ut til å være så fornøyd med seg selv at han knapt kunne sitte stille. Han lastet en veldig haug med byggrøt opp i tallerkenen sin, og sendte en skje inn i munnen mens det listige blikket hans var overalt. Deretter forsvant kniven ned i krukken med sirup. Han unte seg godt i dag, beksin.

– Du skrik så du kan vekkje døde, Ola, sa Klara. – Sie du at Trond Helgebakk e mistenkt for å ha begått innbrudd over halve bygda?

– Han e ikkje berre mistenkt, sa Ola med munnen full av mat. – Det e så godt som bevist, det.

– Jeg tror det ikke, sa Astri. – Aldri i verden!

Kari tuslet stillferdig rundt i bakgrunnen, mens vesle Eivor satt og griset med en tom tallerken. Hun hadde klint seg inn over hele ansiktet.

– Eg venta no at du skull sei det, ja, kom det hånlig fra Ola. Han sendte henne et stygt blikk. – Men det va faen på tide at lensmannen kunna ga annanstans enn te Storset for å arrestere nå’n!

– Du må fortel alt, far. Lars satt med dype furer i pannen, og visste tydeligvis ikke hva han skulle tro.

– Det ska eg retteleg, sa Ola hardt. – Kommunistpakket, dem ha et møte i Folkets Hus i går kveld, på lørdagskvelden. Dem anstrengt seg nåkkå kjøle for å holde det hemmeleg, men det lekka no ut.

Han slo neven i bordet så tallerkener og glass hoppet. Eivor rykket til og stirret skremt på ham. – Men eg fikk det kviskra i ørån, ja. Og eg sa frå åt lensmann. Eg sa frå om alt eg visst!

Astri og Lars vekslet blikk.

– Milde Jesus, sukket Klara og tok seg for bringen. – Det e testander.

– Kari, brummet Ola, mens han sendte tjenestekvinnen et skarpt øyekast. – Når du først står attmed kjøkkenbenkjen og vifta med ‘sa digre ørån din, så kan du samtidig fyll oppi en kopp kaffe åt meg.

– Far, kom nå til saken, sa Lars. Han var utålmodig, hørte Astri.

Men Ola ville fortelle i sin egen takt. – Han braut seg inn på Stranda òg, både her og der, men alder om han prøvd seg på Kooperativen. Det va da eg fikk mistanken. Alt som sosialistan og sosialdemokratan åtte, det fikk varra i fred.

Lars ristet på hodet, og så tvilende ut.

Ola senket stemmen og smilte lurt. – Eg he vårre detektiv, eg. Leikt at eg va Nick Carter. Eg la sammen bit ette bit, eg brukt ørån, mea eg holdt kjeft sjøl. Og te slutt vesst eg at det va berre ein tjuv som luska rundt i natta. Ein robust kar som vart styrt frå høgar hold.

– Trond, hvisket Astri.

Ola kroet seg, der han satt. Øynene glødet da han banket i snusesken og puttet en pris innunder overleppen.

– He lensmann gjort husransaking med ‘nå Trond, og funne tjuvgods? spurte Lars. Han tente seg en sigarett nå.

Stor-Ola hånflirte. – E du tullåt? Han e kommunistans ideolog, han, og møkka ikkje te fingran sin. Det va han eg kalte «høgar hold». Han gi fotfolkje direktiver, slik som han sjøl får direktiver frå Moskva. Ha! Nei, eg visste nøyaktig kem det va som gjorde sjølve grovarbeidet. Han he vårre her med julepresang òg, han.

– Øyvind Øya? Lars og Astri snakket i munnen på hverandre. Hun visste hvilken julepresang Ola snakket om. Det var vesle Eivor.

– Øyvind, ja. Han trakassera velberga folk, står og skrik og skjelle dem ut. Men han stel dem tom òg. Eg he fullt med bevis. Og eg fortalte lensmann at han kunne finne karen vesst han stilte opp på Folkets hus i går kveld.

Han skoggerlo, klasket håndflaten på låret. – Han fikk med seg folk, ja. Og det va ikkje ein for mykjy! Både Moskva-Trond og ‘sa mest rabiate tilhengaran hass stilte med jernring rundt Øyvind, men det hjalp ikkje – han fikk handjern på. Det verste va at vanlege sosialista stilt opp for dem òg. Dem kan godt hate kvarander, Arbeiderpartiet og Kommunistan, men dem e ein front mot oss som held samfunnet i hop!

Astri slapp pusten i skjelvende lettelse. Ola hadde tydeligvis overdrevet litt. Det var ikke Trond som var blitt skamslått, skjønte hun nå. Det var Øyvind.

Ola reiste seg, så seg triumferende rundt. – Det bli nåre slukkøra karra som stille med fanå og slagord på første mai, Lars. Det va godt å få ‘na stortjuven te forvaring!

– Å, det er nok meir i vente, sa Lars rolig.

– Ja, men vi skal slå oss sammen no, murret faren. – Ikkje berre sitte og vente te sosialistan gjør statskupp, og beslaglegg driftsmidlan vår. Det e berre ein mann i Norge no, som e sitt ansvar bevisst! Og han finn inspirasjon frå ein annan kar, ein tyskar, som også e tå det handlekraftige slaget.

Han trakk pusten dypt, før han fortsatte. Han hadde tydeligvis mye på hjertet i dag, Ola. – Eg va medlem tå Fedrelandslaget, men no he eg meldt meg inn i Nasjonal Samling. Han Quisling, det e guten sin! Det va ikkje for ikkje nåkkå at doktor Nansen ha’n som si høgre hand, da dem va i Russland for å avhjelpe hungersnøden.

Astri kunne ikke føle seg annet enn inderlig lettet. Lettet over at tyven var avslørt. Lettet over at Trond ikke var skambanket og sengeliggende. Hun klarte ikke helt å synes synd på Øyvind. Han var ikke av den slags mennesker som samlet på medynk; han var altfor besk og uforsonlig til det. Men det skuffet henne at Lars satt og jattet med faren, og nikket til alt han sa. Hun forsto seg ikke mye på politikk, men hun leste da om hva som foregikk både innenriks og utenriks. I Tyskland var Adolf Hitler blitt statsminister, og hadde opphevet demokratiet. Han la skylden for alle ulykker på kommunistene og jødene, hadde hun lest.

I Norge prøvde sosialistene å starte et borgervern, og å nedlegge Forsvaret. Det ble streiket, gjort lockout, brukt vold, og frontene virket helt uforsonlige. Knyttnevene kom ofte fram.

Astri husket med ett hvordan hun tidligere hadde lyttet tålmodig når Trond begeistret la ut om verdensrevolusjonen. Nå måtte hun lytte tålmodig til Lars og Stor-Ola. De snakket også mye om politikk, men deres politikk syntes hun var mye mer usmakelig.

– Lars, sa hun og reiste seg. – Dere karene får nok drive med politikken for dere selv. Jeg går inn i stuen vår.

– Gjera det, du, sa Lars og smilte. – Du må kvile mykjy, veit du.

– Å, du ska passe på så ho ikkje lista seg ut, lo Ola og sendte svigerdatteren et ondskapsfullt blikk. – Ho finn nå fort på å spring åt ‘nå Moskva-Trond, så han kan få trøst, der’n ligg!

Astri stivnet til og snudde seg langsomt.

– Hva mener du, Ola? Er Trond sengeliggende?

– Hørte du ikke ka eg sa? Retteleg e’n det, ja.

Strupen hennes snørte seg sammen. – Men jeg trodde du mente Øyvind?

– Nei, blåste Ola. – Han va berre handtlangaren. Trond e hjernen attom. Og det va han som fikk mest juling. Han stilte seg framfor Øyvind, på likt med dem ander. Og det va han som fikk mest. I alle fall måtte dem bera’n vekk, kameratan hass. Ka trudd du?

Hun svelget, klarte ikke å si et ord.

– Men Øyvind, da? Lars gned seg på haken.

– Nei, han slapp billeg, murret beksin. – Han vart overmanna før han fekk så mykjy som løfta nevan. Det va Moskva-Trond som tok støyten. Han slåst som ein kar, det ska’n ha. Det va utruleg kålles han fikk rydda rundt seg, småvokst som han e, men han måtte no te pers for overmakta. Han fekk seg ein på kjeften så’n vart liggandes. Og ha det stått te meg, så kunne han godt ha ligge i ei kiste, uten at det ha plaga meg nåkkå.

Astri lukket øynene, trakk pusten dypt. Hun tok seg for pannen, måtte støtte seg til dørkarmen for ikke å sige sammen.

En halvtime senere kom Lars ruslende inn. Han hadde tatt på seg søndagsdressen, og så flott ut med den fine sølvlenken som gikk over magen.

– Du e ikkje mykjy interessert ti politikk? sa han.

– Jeg er interessert i mennesker, Lars. Og i oss!

– Ja ja, sa han og satte seg ved siden av henne. Han duftet godt da ham masserte henne lett over nakken. – Det bli no lell en sorgens dag når kvinnfolkja går først i demonstrasjonstog. Vi kara kan vel få beholde litt?

Hun sendte ham et sint blikk. – Nå begynner du igjen.

– Unnskyld, sa han, og et ertende smil flakket over trekkene hans. – Gå i demonstrasjonstog du òg, om du vil.

Hun smilte sårt, klarte ikke å slutte å tenke på Trond. – Ikke vær redd for det. Føttene mine er altfor ømme. Jeg er blitt minst ti kilo tyngre.

– To kilo, sa du. Og du kler mesta ‘na nye tatoveringa.

Hun snudde seg. – Tatovering?

– Ja, fra navlen. Han så fort på henne. – Ikkje bli sint, Astri.

– Jeg blir stygg, Lars, sa hun og var på gråten. – Den streken vil ikke forsvinne. Linea nigra.

– Bannast du?

– Det er latin og betyr mørk strek, sa hun, og kjente plutselig at tårene begynte å trille. – Jeg blir verre og verre, jeg. Jeg gråter for ingenting.

Varsomt trakk han henne inntil seg. Hun satt med ryggen til ham, og han kysset henne i nakken. De myke leppene sendte et godt grøss gjennom henne.

– Du bli alder støgg, påpekte han.

– Jo, jeg blir styggere og styggere. Hun hadde nesten lyst til å klage litt til, nå som han var i humør til å trøste. – Snart ber du ikke om lov til å få ha meg i sengen. Du ber om lov til å slippe.

Hendene hans forsvant inn under blusen hennes.

– Te tjukkar du bli, te gla’ar bli eg ti deg, Astri.

– Det tror jeg ikke.

– Jau, humret han.

Hun fikk ham til å si det på tre forskjellige måter, men med et smil i stemmen. Og nå som han var så inderlig god, snudde hun seg mot ham og la armene om halsen hans.

– Lars, hvisket hun. – Det er når du er slik, at jeg husker som aller best hvorfor det måtte bli deg.

Han kysset henne. – Det måtta bli meg sia den ander trakk seg, påpekte han.

– Tenk ikke på det, ba hun og kysset ham igjen. – Han hadde tyve år på seg til å bosette seg i hjertet mitt. Men du klarte arbeidet på en tiendedel av tiden.

Han la armene om henne, og nå satt varmen i øynene dypere enn på lenge.

– Jødde meg, Astri, mumlet han. – ‘Ta va velvalgte ord. Dem kunne ikkje vårre bér!