Sigrid Lunde

26

Jordmoren

I krigens skygge

Dette har skjedd så langt:

Trondheimsjenta Astri Schulz Storset er jordmor i Sæterdalen på Nordvestlandet, med gammeljordmoren Gjertrud Gare som en god støttespiller. De er stolte av sin enkle fødestue.

Hun er gift med Lars, den sjarmerende arvingen på Storset. Sammen har de sønnen Hallvard, og Astri har også datteren Klara Victoria (Litj-Klara) med barndomsvennen Trond Helgebakk. Trond er den mannen Astri egentlig ville ha, men han tvinges til å gifte seg med søskenbarnet Signe, som er hardt rammet av polio. Trond og Signe bor på Heggly i Sæterdalen. Den engelske jødinnen Linda Leighton er Signes privatsykepleierske.

Astris far, Halvor Schulz, er sjef for et stort sanatorium i bygda, og pendler mellom Trondheim og Sæterdalen. Han er skilt fra Astris mor, Victoria Kongstun Schulz, som på sin side er gift med advokaten Herbert Langgmeyer. Etter et opphold på sinnssykehus flytter også Victoria til Sæterdalen, hvor hun leier et rom hos Mildrid Lunheim.

Astri har en nær og god tone med svigermoren Klara, mens det var et anstrengt forhold mellom Astri og den nylig avdøde svigerfaren Stor-Ola. Før Ola døde, satte han fyr på fjøset på nabogården Neri.

Kommunelege Ditleff Didrichsen, som Astri ble kjent med da hun gikk på jordmorskole i Bergen, slutter aldri å begjære Astri, selv om han både er gift og barnefar. Ditleffs hustru har flyttet hjem til Bergen, og han har nå et hemmelig forhold til Linda Leighton.

Lars’ søster Turid bor i Oslo og har et barn med en farget musiker, men hun ga fra seg barnet etter fødselen og vet ikke dets skjebne.

Astri og Klara overrasker en stabburstyv, Oline Øya, som tidligere var kjøkkenjente på Storset. Det kommer fram at hun har gitt maten til Kari Neri, som lider stor nød etter tvangsauksjonen av Neri. Klara tar omsider Oline til nåde igjen, ikke minst fordi Karis svigerfar, i desperasjon etter konkursen, begår selvmord.

Signe mistenker Trond for å ha et forhold til Linda, men oppdager at det er Ditleff som er sykepleierskens elsker. Et halvår senere melder Trond seg som soldat til Finland. Signe fortviler, og forteller at hun er med barn.

Leif, Lars’ yngre halvbror, blir opprømt når en berømt predikant, Herman Andersen, kommer til bygda. Han håper å bli helbredet for sin hemmelige homofili, og blir sjokkert når det viser seg at pastoren har samme legning. For å skjule homofilien, forlover Leif seg med Hermans kusine, den fanatisk kristne Evangelina. Både Lars og Astri føler at dette er et desperat grep. Like etter betror en drukken Leif seg til Gjertrud, som ikke klarer å håndtere betroelsen – og skjeller Leif ut. Han stormer ut i natten. Gjertrud angrer, og Astri frykter at Leif har begått selvmord.

Slik endte forrige bok:

Astri satt stiv. – Så du kunne ikke trøste Leif, Gjertrud?

– Trøste’n? gråt den gamle. – Nei, va det vel? Eg skreik at han va etla te svovelpølen, og at både han og pastor Andersen skitna te den jorda dem gjekk på. Og så skulla eg ha meg frabedt, hyla eg, at han ba meg om trøst. For mi kjærleik va rein! Eg elska ein mann trufast i alle år, fordi eg ikkje vissta at den eg elska, va eit stygt og falskt menneske.

Gjertrud så opp. Tårene rant nedover de gamle kinnene. – Jødde meg, kor mykjy eg gaula ut. Eg trudd eg va over alt det vonde ette pastor Ingebrigtsen. Men det va der, alt samma! Raseriet og sjølprektigheta, det va der.

Hun tok en pause, og trakk pusten dypt flere ganger. – Eg kjem ikkje i hau ka som hendte ettepå, sa hun rolig. – Berre at eg fann meg sjøl att på stuegolvet. Eg må ha ramla. Leif va gått. Eg kom meg opp i divanen. Eg forsto ka eg ha gjort. Eg prøvd å samle hender’n, be Herren om tilgivels. Men eg kunna ikkje. Synda va for stor! Eg veit at Herren e grenselaus i sin tilgivels, men sjøl det grenselause va for lite, akkurat da.

Astri satt der, uten å vite hva hun skulle si. Det var umulig å tenke på annet enn at Leif hadde stormet ut fra Gjertruds kjøkken midt på natten, full og fortvilet.

Så kom Gjertruds ord smygende, rett inn i redselen hennes.

– Eg tør mesta ikkje spør, Astri. Men he du sett’n Leif i dag?

Første kapittel

Astri satt som fastfrosset. Gjertrud stirret på henne bak brillene, var så fortvilet som noe menneske kunne bli.

Om Astri hadde sett Leif i dag? Nei. Klara hadde spurt etter ham, og Lars hadde vært irritert over at han ikke hadde stilt på fabrikkontoret.

Hadde Leif vært så fortvilet at han hadde gjort seg noe? Hun ble lamslått da den forferdelige muligheten gikk opp for henne, men hun kunne ikke fortelle at han ikke hadde vist seg hele den dagen, og at de var bekymret for ham på Storset. Gjertrud trengte ikke flere byrder nå.

Astri tvang ordene fram. – Det er nok bare fint med ham.

Løgnen lå utenpå henne i tykke lag, syntes hun. Men gammeljordmoren så det ikke, for hun stirret stivt og mistrøstig ned mot skrivebordsplaten og den halvspiste brødskiven.

Astri tok farvel, og mer løp enn gikk hjem. Hun måtte finne Leif. For han måtte ikke, fikk ikke lov til å være død!

Vel hjemme lot hun som om hun var travelt opptatt, ville ikke vekke unødig uro. Hun ville ikke skremme opp svigermoren og de andre.

– Gud, hvis du finnes, ba hun inni seg. – Vær ikke så ond at du lar noe skje med Leif.

Etter noen timer hadde hun vært gjennom hele våningshuset. Hun hadde undersøkt fjøset fra topp til tå. Hun hadde sneket seg ned i de tre potetkjellerne, både de som hadde nedgang utenfra, og den som bare kunne nås gjennom en luke i gulvet. Hun hadde ikke sett noe til Leif, men hver stein var ikke vendt ennå. Hun hadde verken vært i eldhuset eller i de to store stabburene.

Hele tiden blafret minnet for hennes indre blikk: skotuppene som streifet henne i Nerifjøset. Skoene som hadde føtter i seg. Føtter som svingte fritt en halvmeter over gulvet.

Midt på dagen hørte hun motorlyden fra Chevroleten som kom susende gjennom bjørkealleen. Lars likte å kjøre fort.

Astri tråkket bort til ham på det sølete tunet. Hun trakk pusten dypt flere ganger, gjorde stemmen rolig.

– Har du vært på fabrikken?

Han nikket. – Ser du ikkje at eg he kontorkleån?

– Jo. Var Leif der?

– Betterde ikkje, nei. ʻNa latstaven! Han spyttet ut de siste ordene mens han ristet på hodet. – Dem såg’n i går kveld, somme. Han ha vesst drukkje, og det e ikkje likt ʻnå.

– Det skulla forloveden hass ha sett, fortsatte han med en irritert latter. – Ho e så from at ho skulla ha bårre glorie. Ha eg vårre nødt te å gift meg med nåkkå slikt, så ha eg … ja, eg ha gått og hengt meg!

Lars’ spøkefulle ord sendte et grøss gjennom henne. Folk ble ikke bare borte på den måten, hvis de ikke hadde grunn til det.

De spiste middag. Det mørknet, og kulden krøp fram i skyggene. Klara satte opp en oppgitt mine da hun øste opp kjøttkaker til de som satt ved bordet. Nå fikk de plass, Oline, Ingeborg og Helga også. Og som alltid var det Klara som la et bestemt antall kjøttkaker på tallerkenen til en og hver, mens alle fikk forsyne seg fritt av poteter og saus.

Hallvard satt på Astris fang, og skitnet seg til så det kunne holdt for to. Han ville gjøre alt selv, så sant han fikk lov.

– Eg gi meg over, sa Klara og ristet på hodet. – Ikkje va Leif her te frokost, ikkje te non, og no e’n ikkje her te middag.

– Kanskje han tok rutebåten te Kristiansund? murret Lars. – Han he kompisa der.

– Da ska’n varra så god å sei frå, sa Klara morskt. – Eg ser ikkje nåkkå te Torvald hell. Ja, eg såg at’n smaug seg som ein skygge langs eldhusveggen for eit par tima sia.

Hun så på Helga. – He’n fått seg mat?

– Torvald? Han åt tri kakskivå, han.

Astri satt og kjempet for å få i den snart toårige gutten mat, før hun syntes underbevisstheten prøvde å si henne noe. Hun husket en gang tidligere, da den enkle gårdsdrengen Torvald snek seg skremt rundt husveggene, og ikke våget å se noen inn i øynene. Verst var han etter ulykken med Litj-Klara, da han fikk skylden for at hun nesten var blitt drept etter et fall ned låvebroen. Og så var det de gangene da svigerfaren hennes hadde skjelt ham ut eller fiket ham opp med hendene. Torvald oppførte seg alltid slik når han var skamfull eller redd.

Hva var han redd for nå? Angsten krislet gjennom Astri når hun tenkte på det.

Hun klarte å avskjære ham etter fjøsstellet. Han prøvde å gli unna da hun nærmet seg i sauefjøset, ville late som om han ikke la merke til henne, men hun gjorde seg streng.

– Jeg skal snakke med deg, Torvald, sa hun så myndig hun kunne.

Han stivnet. Øynene ble store, og han måpte. – Eg veit ikkje nåkkå, eg, sa han fort.

Frykten hennes ble til visshet. Ordene var en klar innrømmelse over at han visste noe, at han bar på en hemmelighet. Hun syntes det isnet inni henne, magen ble til en vond klump. Hun tok seg sammen, undertrykket skjelvingen i stemmen.

– Hva vet du ikke noen ting om?

– Eg he ikkje lov te å sei nåkkå!

– Det er best du sier det likevel.

Torvald skalv. Leppene bevret som på et uskikkelig barn som hadde fått seg en skjennepreken.

– Det e blod i litj-stabburet. Eg skulla ikkje sei nåkkå.

Hun fikk ikke mer ut av ham, men nå var hun nesten sikker i sin sak. Gjertruds bitre ord hadde knekket Leif Storset fullstendig. Han hadde gjort ende på seg.

Hun ville ikke få panikk, ville ikke gjøre anskrik hvis det ikke var noen grunn til det. Og, tenkte hun med klumpen høyt oppe i halsen: Hvis det frykteligste av alt var skjedd, ville hun ikke løpe ut på tunet og skrike det ut over hele Røen. Her var skjedd mer enn nok.

Med hamrende hjerte tilbakela hun den korte avstanden til veslestabburet. Frykten økte da hun så at nøkkelen ikke hang på spikeren, men at stabbursdøren likevel sto på gløtt. Hun skjøv den opp og gikk inn.

Der inne var det selvsagt bekende mørkt. Hvorfor hadde hun ikke brukt forstanden, og tatt med seg en lommelykt?

Hun ble stående, og dro inn den spesielle lukten av saltet og tørket mat, av fukt og støv.

Gradvis vennet øynene hennes seg til mørket i de mest skyggefulle krokene. På veggen så hun det Torvald hadde snakket om: noen mørke flekker. Hånden hennes skalv da hun rakte den fram og kjente på en flekk. Den var tørr, og avga ikke merke på fingertuppen.

Men her inne var det ingen gjemmesteder for en stor kropp. Hun svelget, og gikk opp trappen til andre etasje. Her var ikke mat, men gamle trær, møbler og redskaper. Hun så med frykt på de gamle garnene og fiskeredskapene som hang på stolper. Her var det mange steder å gjemme seg.

– Leif?

Hun sa det først lavt, så høyere. Hun visste ikke hva hun ventet å se. Og hun våget ikke engang å tenke på det hun mest fryktet å se. Hun presset leppene sammen så tennene ikke skulle klapre da hun kikket mellom garnene.

Nei. Ikke noe.

Men det gikk en stige opp til kvisten. Der oppe strømmet lys inn fra to små luftåpninger. Det slo henne at hun aldri hadde vært der oppe; at hun ikke ante hva som ventet henne der.

Skjelvende klatret hun opp, og kikket over kanten av luken.

Den mørke skyggen i hjørnet ved den ene gluggen – en urørlig menneskeskikkelse.

Astri stirret. Milde Herre, så redd hun var. Men hun måtte foreta seg noe.

Hun fylte lungene med luft. Så ropte hun så høyt hun våget. – Leif!

Andre kapittel

Den svarte skikkelsen var urørlig, og hun myste mot den. Var det virkelig et menneske? Spilte fantasien henne et puss?

Hjertet dundret i ørene hennes, blodet suste. Hun syntes at knærne ville gi etter, at hun ville falle ned stigen.

Hun våget seg ikke opp. Men hun måtte driste seg til enda et rop.

– Leif! Leif!

Jo, nå ble fortykningen i mørket til noe levende. Hun hørte et forvirrende, spørrende grynt. Og i samme øyeblikk var Astris usikkerhet borte.

– Det er meg, Leif. Stemmen var rolig, myndig.

– Astri?

Hun klatret lenger opp.

– Ka gjer du her? kom det hest.

– Hva gjør du her?

– Kålles fann du meg?

Hun nølte. Hva skulle hun svare?

– Leif, sa hun lavt. – Jeg har snakket med Gjertrud.

Han holdt pusten, så hørte hun et lavt, smertefylt klynk.

– Gå ned att! Den neste som stikk hauet opp, drep eg. Nei. Eg drep meg sjøl!

– Kan jeg komme opp, Leif?

– Gå ned att!

Hun gikk ikke ned. Hun klatret helt opp. Hun krøp bort til ham, for ingen steder her var så høyt at hun kunne stå helt oppreist. Hun støttet ryggen mot en haug striesekker. De luktet ramt, men det fikk være det samme nå.

– Eg ska drepa ʻna gammel hekså, sa han med en intensitet hun sjelden hadde hørt før. Han stirret på henne. Nå så hun at han var blodig i ansiktet. Han minnet om Lars, slik han så ut etter at faren hadde slått ham i hodet med en øks. Hva var det som hadde skjedd?

– Hun er slett ingen heks.

– Jau, det e ho. Eg ska drepa meg sjøl òg.

Han satt lenge og mumlet lavt, gråtkvalt, om hva han ville gjøre med Gjertrud Gare, før han gjorde det av med seg selv.

Hun lot ham snakke. Det var godt for ham nå. Men så ble han stille. Nå var det blitt så bekende mørkt her, at Astri knapt kunne se en hånd for seg.

– Ka sa ho? mumlet han etter en stund.

– Jeg snakket med henne i morges, og hun følte seg elendig. Samvittigheten martret henne. Hun kan ikke tilgi seg selv, og hun synes hun har syndet så grusomt at ikke engang Gud kan tilgi henne.

Han lo høyt i mørket. – Gud? Kem e det? Meina du ʻta svinet der oppi himmelen som he lagt ʻna her byrdå på meg? Eg vart født uskyldig og rein, og lell la han den her byrdå på meg. Ska Gud tilgi Jærstru? Det e te meg å gjera det. Og eg gjer det alder! Du ana ikkje ka stygge ord ho sto og spytta ut åt meg. Eg he alder sett så onde augå. Det e faen ikkje Gud ho tilbe! Det e djevelen!

– Du vekket grusomme minner til live i henne, sa Astri stille.

– Grusomme minna? Ho fortene å komme i hau at ho ga elskar’n sin stryknin.

Astri ristet på hodet i mørket. – Du vet godt at hun ikke gjorde det. Du har det vondt nå, Leif. Du sier ting du ikke mener.

Han lo så høyt at det måtte kunne høres helt ned på tunet, hvis noen var i nærheten av stabburet.

– Ka bry eg meg? Eg hata dåkkår all, det e saka. Eg vart pervers som dåpsgave, og eg leve ʻti ein verden der kristne tullinga ska bestem ka som e godt ell gælle den dag i dag. Eg he vakla rundt i heile natt, Astri. Eg sneik meg inn i stabburet i dag tidleg. Eg sto her og slo skallin mot tømmerveggen. Ja, du ser ʻna blodåt handa mi, eg strauk meg over skallin. Eg håpa eg kunna slå hatet og perversjonen ut tu meg. Men det e berre haupinå att! Ho æresskjelte meg. Ho æresskjelte pastor Andersen òg, enda han e god og ærleg.

Det ble stille igjen, og Astri sukket. Hun led med Leif.

– Gjertrud har det fælt, hvisket hun. – Du kom til henne da hun var som svakest, da hun var kraftløs. Det er om natten han hjemsøker henne, Oskar Ingebrigtsen. Og der satt du. Og nå tror hun du har begått selvmord.

Han lo, kaldt og høyt. – Det ska eg òg! Iallfall no som eg veit at ho Jærstru fortel alt folk ka ho he gjort.

– Det gjør hun ikke, sa Astri. Hun gjorde stemmen hard, bestemt. – Hun måtte betro seg til meg, fordi jeg allerede visste. Hennes skam føles like sterk som din, Leif. Enda så klok du er, klarer du bare å se deg og ditt nå. Men Gjertrud klarer å se både sin egen lidelse, og din. Hun lider dobbelt.

– Eg visste det, sa han. – Eg berre sutra, eg. Berre alle andre veit ka lidelse e.

– Nå sutrer du i alle fall, sa hun nådeløst.

– Be meg ikkje om å tilgi ho Jærstru!

– Nei, du kan ikke tilgi henne, Leif. Du må tilgi deg selv først.

– Jø, kor du kan prata.

– Du skal reise fra Sæterdalen, fortsatte Astri. Hun ante ikke hvor motet, hvor selvsikkerheten kom fra. – Reis, og finn Herman Andersen. Bli hans venn og kamerat. Du trenger ikke å gå gjennom søskenbarnet Evangelina for å komme nær ham. Legg bygda bak deg!

Han snufset, men nå sa han ikke noe. Det skrapet i skoene da han reiste seg. Han tørket nesen sin.

– Ka he du sagt åt folket? spurte han stille, med en nesten normal stemme.

– Ikke noe. Ikke det minste.

– Eg må vask meg og ita, og … jø, kor klok du e somtid, Astri. Eg begrip ikkje kafor det va så vanskeleg for meg å tenkje så langt, så dristig sjøl. Eg e så glad ʻti Herman som eg he vårre ʻti nåkkå menneske. Ja! Eg reise! Eg reise ette’n. Og så kan ho varra att her med hatet og ondskapen sin, ho Jærstru Gare!

Lars kom inn i kjøkkenet, der Helga hadde dekket opp med kaffe og brødskiver. Han gikk i fjøsklærne, og luktet ikke godt. Litj-Klara stirret på ham og rynket nesen.

– Æsj! Stygg lukt!

Stefaren hennes bare lo. Han var for rastløs til å sette seg ned, fylte bare i en kaffekopp som han holdt i høyrehånden, mens han hadde en påsmurt brødskive i den venstre. Han travet rundt, mens øynene lyste.

– No he dem det triveleg, Hardskalle og Melhus-Asbjørn, lo han. – Jødde meg, kor dem styre!

Hardskalle og Asbjørn var de to avlsbukkene på gården, og det var i disse tider at sauene ble «påsatt».

Astri ristet på hodet mens hun la Tidens Krav fra seg. – Hvorfor har vi to sauebukker, Lars? De fleste nøyer seg med en.

Lars blunket ertende til henne. – Å, dem bli ivrigar når dem e to. Dem e så sint på kvarander at dem gjerne spring over kanten på sauegaran for å kunne flyg i skallin på kvarander.

– Det e Storset, ja, lød det fra Klara i et ironisk tonefall. Hun kom inn fra stuen med en bunke nystrøkne bordduker. – Hardskalle e snart så gammel at vi må slakte’n.

– Eg vil i alle fall ikkje ita’n, lo Lars. – Men vi kan send kjøttet som proviant åt finnan. Dem he vel ikkje flust med mat, der dem ligg og slåst mot russen.

Astri rynket brynene. Ble det politisk prat igjen? Både Lars og idrettsvennene hans var i stor stemning, nå som alle de skremmende nyhetene løp inn fra kontinentet.

Lars satte koppen fra seg. Han ble lur i øynene, og skottet over mot kona, som prøvde å holde styr på en ivrig Hallvard. Han ville ut på gulvet, og han var ubegripelig rask når han hadde satt seg noe fore. Helst ville han til farmor. Hun stakk stadig til ham noe godt.

– Finnan, ja, sa Lars langsomt. Han ga seg ikke før han hadde alles fulle oppmerksomhet, for nå sto Oline i døren også. – Dem slepp å slåst ålein. Dem får hjelp.

– Vi veit da det, sa Klara bryskt. – Ikkje ʻtå nå’n vi kjenne, vette?

– Jau. Han Trond Helgebakk reist tidleg i går. Grytidleg, hørt eg. Han ha på seg ryggsekk òg.

– Ryggsekk?

– Sin egen, ja. Veit du ikkje at Finlandsaksjonen driv og samla inn norske ryggsekka te dem frivillige i krigen? Lars lo midt i munnfullen. – Og han Stalin e illsint. Han tykkje det e dårleg gjort at vi agera nøytral, når vi egentleg hjelpe fiendan hass.

Astri tok seg til munnen. – Reiste han fra Signe? Hun er jo gravid!

Lars var i gang med enda en brødskive. Han snakket mellom munnfullene. – Han veit vel ka’n gjer. Han rekna sikkert med at faren åt ungen vil varra te hjelp.

Astri rødmet over de grove ordene. Og svigermoren ga irritasjonen ord.

– Du skulla skjemmast, Lars. Det er grovprat, ʻta. Eg tru ikkje et øyeblikk på slarvet om at han doktor Didrichsen he forgrepe seg på ho Signe. Han e altfor bra te det.

Lars lo. – Altfor bra? Den mannen held seg ikkje for god te nåkkå. Både eg og ho Astri kjenne’n ber enn som så.

Oline lo, og ble belønnet med et straffende blikk fra Klara.

Lars tente seg en sigarett. – Ja ja. Ikkje nåkkå gælle meint. Kjenne eg Trond rett, så får’n alder sjå sneven ʻtå russen. Han kjem tebakers med halen mellom beina. Det går akkurat slik som sist da han skulle leike helt, da han tenkt seg sørover for å slåst i Spania.

Klara la fra seg borddukene på den reneste delen av kjøkkenbordet. Hun var så sint at hun var stiv.

– Han e likar enn du. Satt du ikkje førre jul og skrytt ʻtå at du ville reise med kamerata te Finland, du òg? Ja, du tok te og med et par telefona. Og så heldt du ein svær appell åt skyttarkameraten din inni litj-stuå, kjem eg i hau. Men det vart berre med praten. Eg sie som far min sa. Opp som ein hjort, og ned som ein lort.

Astri måtte smile. Svigermoren hennes våget å ta Lars fatt på en helt annen måte enn hun selv gjorde.

Smilet til Lars forsvant. Han klarte ikke å bevare humøret nå, og rødmen bredte seg over ansiktet hans.

– Du ska ikkje tala slik åt meg, di gamle kjerring! Eg e ikkje redd for å slåst. Men eg må bruk vettet òg. Kem ska driv fabrikkan, skogen, forretningan og gardsdrifta vår mea eg e bort? Eg kan ikkje lit på Leif, for plutseleg e’n forsvunnin. Og om eg no bli drepin? Kålles skulla det ga med Storset da?

Han klasket en flathånd i veggen så en klokkestreng truet med å falle ned. – Sei meg rett ut, mor. Håna du meg fordi eg ikkje dro i krigen? Skjemst du fordi ikkje sønnen din dreg ut som soldat, og kjem att som lik?

Klara var rystet. Leppene hennes skalv.

– Det e skrytet ditt eg sikta te, Lars. Og at du tala så stygt om han Helgebakk. Eg e inderleg glad, eg, at du bli heim. Det va ikkje det eg meina.

– Ka sie du da, kjerring? Lars hugg blikket i Astri.

Hun nikket. – Du vet godt at jeg er glad for at du er hjemme, Lars. Og jeg tviler ikke et eneste sekund på at du ville blitt en god og modig soldat.

Han smilte, tydelig blidgjort. – Akkurat. ʻTa likt eg ber, ja.

Med ett grep han tak i Oline, som sto i døren inn til stuen, skjøv henne inn på gulvet og svingte henne rundt i et par ville dansetrinn. – Ka sie du, Oline? Tru du eg kan slåst?

– Hald opp, din tosk, skrek hun og rev seg løs. Men tross de grove ordene, glimtet morskapen i øynene hennes. Helga smekket med tungen. Nå hadde hun noe å sladre med nabokvinnene om, visste Astri.

Lars marsjerte mot døren. Han stilte seg i døråpningen så vinterkulden drev inn, og fikk kvinnene til å hutre.

– Nok om di. Eg treng hjelp i sauefjøset. Og når det gjeld skrytet: Det kan bli nødvendig å ta på seg uniform og spring på skauen med børså før vi veit ordet ʻtå di. For når russen he underlagt seg Finland og Sverige, da kjem dem hit. Og kjem ikkje dem hit, så kjem ʻsa forbanna engelskmenner’n!

Leif sto plutselig i døren mens Lars og Astri satt vesti. Lars hadde tatt med seg inn forgasseren til den gamle motorsykkelen sin, og nå luktet det olje over hele stuen. Som alltid når han syslet med mekanikk, var han dypt konsentrert. Han så ikke engang opp da Leif forsiktig satte seg.

Astri satt og leste i Tidsskrift for Jordmødre. Der gikk debatten hett om fordelingen av pengemidler til de planlagte kontrollstasjonene for spedbarn, og hvor fortørnet sykepleierskene var fordi jordmødrene drev med sykepleie. Noe av debatten var som de rene ukebladsføljetonger, tenkte hun med et lite sukk.

Litj-Klara lot Hallvard se på mens hun lekte med dukkene sine, men han fikk ikke lov til å røre dem, og det kom mange irriterte og utålmodige utbrudd. Hallvard kunne bli ordentlig sint, visste Astri.

Lars snakket uten å se opp. – Du vaka rundt som et spøkelse, bror. Ei stund frykta eg at du berre ha reist.

– Eg e no her, sa Leif mutt.

Endelig løftet Lars hodet og stirret. – Ka he du gjort skallen din?

Leif kastet et fort blikk på Astri. – Eg small hauet mitt borti nåkkå. Eg grisa te handa òg, da eg skulla tørk tå blodet.

Lars flirte, men øynene var tydelig irriterte. – Ja ja. Ingen vitale organ skada, som dem sie. Du ska ikkje berre komma bort på den måtin. Eg treng deg som bestyrar på tekstilfabrikkjen, så eg e nødt te å stole på at du held deg her.

– Eg stikk ikkje av, he eg sagt.

Astri slapp pusten. Nå hadde Leif sagt ordene, og hun hadde en følelse av at han mente dem. Var han ennå bitter på Gjertrud? Han stolte i hvert fall på at hun ikke løp ut på bygda med betroelsene hans.

Lars satt og studerte et filter med smale øyne. Så la han det på plass.

– Du e ikkje giftesjuk, vette? Det e ikkje defor du ikkje he ro i kroppen?

– Det hasta ikkje, sa Leif og så bort.

– Hasta ikkje? E det ho Evangelina som sett seg imot det?

Leif fnyste. – Ho villa gjerna ha gifta seg te jul. Vesst det berre va ho det sto på.

Lars samlet delene i et tørkle og skjøv alt sammen innover bordplaten så ikke sønnen skulle få tak i det. Nå smilte han.

– Så det e du som held att? Du e betterde ikkje slik som eg. Først eg vart kjent med ho Astri, så ha eg alder rast ell ro i kroppen før eg ha ho millå arman.

– Lars, utbrøt Astri med en oppgitt latter. – Nå er du privat.

– Heile bygda vesst ʻta, sa han og trakk på skuldrene. – Men det eg meina: Du ska tenkje deg godt om før du går te et slikt skritt at du gifta deg med ho.

– Ka? Leif stirret skeptisk på ham.

– Både du og eg veit at du e normalt navla, sa eldstebroren hardt. – Du treng ikkje å gift deg med ʻta religiøs skogtrollet berre for å bevise at du e avlsdyktig.

Leif ble kokende het. – Du ska ikkje tala slik åt meg.

– Eg e bror din! Og eg e ikkje blind. Ho Evangelina oppføre seg som om ho he lyst te å ita deg rå, men du ser ut som om du he mest lyst te å gli unna. Og sommå kor forgapa ho e ʻti deg, så skulla ho kritisere og kommentere alt muleg. Ho mor fekk servert med teskjei at mykjy va hedensk og syndig, her på Storset. Ho sa betterde at ho ville plukka ned bilda ʻtå Kong Haakon og Dronning Maud òg – at det skulla hengje religiøse bilde istan.

Astri lo. – Da gnistret det i øynene til svigermor. Jeg ville ha blitt skremt, hvis hun hadde brukt de øynene på meg.

Leif syntes tydeligvis ikke dette var morsomt. – Du ser berre svartsiån, du, sa han dystert. Han vred seg over ordene, men virket fast bestemt på å ta det som kom. – Ho Evangelina kan varra ansles òg.

– Og så finst det ikkje figur på ho, fortsatte Lars. – Ho e småfeit og småsur. Og ʻsa auån! Måten ho stirra på deg! Som om ho heile tida ville sjå rett i jønnå deg. Sjå inn i sjela di.

Leif la armene i kors. – Du he retteleg bestemt deg for ka du ska meina?

Lars nikket selvsikkert. – Eg he hatt eit par måna å vurdere det på. Det eg sie, sie eg fordi eg unna deg godt, Leif. Som sagt: Du treng ikkje gift deg med ho der, berre for å vise at du e kar. Finn deg ei som e gau og fin. Du e så bra at dem aller finast kvinnfolkja ligg langflat ette deg.

Leif så vekk med et rart smil. Astri var brydd over hele samtalen, men hun syntes den var kostelig likevel. Hun ble nesten glad for avbruddet da en furten Hallvard kom løpende for å vise at han hadde skadet fingeren. Med en tragisk mine holdt han fingeren fram. Lars var raskt frampå, fant litt symaskinolje og smurte på.

– Vart det ber no?

Hallvard strålte opp, og løp tilbake til Litj-Klara for å vise fram.

– Han pastor Andersen sa at ho Evangelina kunna varra den rette for meg, sa Leif stille. – Den dagen vi e gift, vil ho varra trufast og god som gull.

Lars lo og klasket håndflaten i bordet. – Jau, ʻta tru eg på. For ho e berre egna til å bli gammel jomfru livet i jønnå. At ho kan få ein kar som deg, ein fin storseting, må varra det reine mirakel for ho. Ja, et større mirakel enn da Jesus forvandla vatn te vin!

Leif reiste seg. Han sendte Astri et langt, mistenksomt blikk.

– He du diskutert ʻta med bror min, du?

– Vi har ikke diskutert det, sa Astri hoderystende. – Men Lars har antydet synspunktene sine, ja.

– E du enig med’n?

Astri bet seg i leppene Dette ble altfor direkte!

– Jeg vet virkelig ikke, sa hun til slutt. – Det går fint an å bli glad i en kvinne som ikke har utseendet med seg. Se bare på Lars, våget hun å kokettere, og ble belønnet med et bredt smil. – Men jeg tror at Evangelina er en jente som har store problemer. At hun har liten selvtillit. Du trenger rom til å utfolde deg, Leif, og jeg tror den kvinnen er altfor sneversynt til å ville gi deg det rommet.

Lars var blitt rastløs. Han ville gjøre motorsykkelen ferdig, og nå reiste han seg. Da han passerte lillebroren, klappet han ham på skulderen.

– Du kjem te å gjera det som e rett for deg, du, bror, sa han. – Eg sie ikkje meir.

Leif rødmet, og fikk først den normale fargen tilbake da Lars var kommet halvveis over den snødekte gårdsplassen. Han virket dypt ulykkelig.

– Jø, Astri, hvisket han. – Vesst eg bryt forlovelsen, bli ho inderleg ulykkeleg, ho Lina. Og eg e ikkje sekker på at eg får treffe han Herman meir hell.

Astri rynket pannen. Hva var dette for snakk?