Sigrid Lunde

29

Jordmoren

Farlige forbindelser

Dette har skjedd:

Når andre verdenskrig kommer til den vestlandske fjordbygda Sæterdalen, har Astri Schulz Storset vært jordmor der i et tiår.

Hun er gift med storbonden og fabrikkeieren Lars Storset. Lars er flott og karismatisk, men de mørke sidene hans blir stadig mer framtredende, og det blir ikke bedre av at han er framstående hirdmann og samarbeider tett med okkupantene.

Tross press fra Lars er både moren Klara og den yngre broren Leif innbitte nazimotstandere. Lillesøsteren Turid, en slående skjønnhet, er mer avslappet, men lengter etter å finne igjen sin datter, som hun fikk med en farget, amerikansk jazzmusiker.

Gammeljordmoren Gjertrud Gare lever ennå, men helsen hennes skranter, så det er helst Astri som bestyrer den enkle fødestuen

Det er blitt høsten 1940, og Astri kjemper imot nazifiseringen. Når datteren Klara Victoria («Litj-Klara»), som egentlig er Trond Helgebakks datter, må gå på skolen i hirdjenteuniform, setter hun foten ned. Sammen har Astri og Lars sønnen Hallvard.

Trond er Astris ungdomskjæreste, og også enkemann etter et stormfylt ekteskap med sitt søskenbarn Signe, datteren til en kynisk finansmagnat. Hun døde mens hun fødte ham en sønn, som foreløpig er i morens varetekt i Melhus. Tyskerne mistenker Trond for motstandsarbeid, men onkelen holder sin beskyttende hånd over ham.

Både Astri og Trond er i Gestapos søkelys etter at den engelske jødinnen Linda Leighton, Signes privatsykepleierske som er ettersøkt av tyskerne, ble berget i dekning. Astri blir forhørt og plaget av en Gestapo, men slipper fri igjen.

Astri er også bekymret for Kari Neri, som nå lever et trist liv i Midtgrenda sammen med ektemannen Bendik. Kari mistenkes for å ha latt den vesle sønnen Litj-Anders omkomme, men Astri tviler på om det kan være tilfelle.

Leif frasier seg alle verv i Storset-fabrikkene, og får stilling som skolestyrer og lærer. Tross hans homofili, spøker Evangelina Andersen fremdeles i kulissene. Hun er dypt kristen, og dessuten et søskenbarn til den mannen han egentlig elsker. Vil hun dukke opp igjen?

Tysk politi har rekvirert rommene «vesti» på Storset, og sjefen, SS-Untersturmführer Jürgen Kunz, er skremmende og sjarmerende på samme tid. Det blir et farlig nabolag.

Etter en fødselsforretning snubler Astri over en væpnet flyktning, og aner ikke hva hun nå skal gjøre. I hemmelighet rådfører hun seg med Trond, som sier at flyktningen må være en infiltratør, og at hun vil bli arrestert hvis hun ikke rapporterer. Hun sier fra til Lars, som trekker Kunz opp av sengen midt på natten. Astri lytter til samtalen, og blir skrekkslagen når det går opp for henne at hun har angitt en uskyldig, god nordmann.

Slik endte forrige bok:

– De har vær så god å hald hu Astri utafor det her, sa Lars med stålfast stemme.

Kunz svarte ikke. Han løp inn på kontoret og kastet seg over telefonen.

Men Astri tok seg for brystet og kjente at kvalmen kom i tunge støt. Hun tumlet tilbake til soverommet sitt, og bøyde seg over vaskeservanten. Hun måtte brekke seg, og samtidig begynte hun å gråte hysterisk.

Herregud, hva hadde hun gjort? Hun hadde angitt en ung og uskyldig motstandsmann, en god nordmann! Og hun visste at når de effektive tyskerne fikk maskineriet sitt i gang, så hadde han ikke en sjanse til å unnslippe.

Hun gikk ned på kne mens hun hikstet og gråt.

– Gud, hvisket hun. – Hva har jeg gjort?

Første kapittel

Astri satte seg på sengekanten. Med skjelvende fingre klarte hun å tenne et lys. Nå satt hun og stirret inn i den spede, blafrende flammen som om hun håpet at hun skulle finne et håp i den. Men nei. Selvsagt ikke.

Trond, tenkte hun. Hva har du gjort?

Men det var ikke Trond, hun kunne ikke skylde på Trond. Hun hadde selv gjort det. Hun skulle ha fulgt hjertet sitt, og tidd stille om hva hun opplevde på veien ned fra Trollheimen.

Med ett begynte hun å skjelve, og hun bet seg i knokene så det gjorde vondt. Det skulle gjøre vondt!

Alt hun gjorde, var galt. Ingenting hun selv kunne finne på, ble riktig. Og Trond hadde heller ikke gitt henne det riktige svaret. Og ikke Lars. Lars … han gjorde det han syntes han måtte gjøre. Han virket så oppriktig når han bekymret seg for henne. Han hadde ikke noen samvittighetskonflikt.

Fotsålene var kalde mot gulvet, hun frøs helt inn til hjertet.

Hun kunne ikke legge seg igjen, det gikk aldri. Nå hørte hun skarpe rop utenfor, det var tyskere. En bil startet opp. Men var det ikke Chevroleten til Lars? Skulle han selv være med, eller var Gestapo frekke nok til bare å rekvirere den?

Frekke nok? Astri hadde lyst til å le av den barnslige tanken. Gestapo kunne torturere og drepe folk. Å rekvirere en bil kostet dem ikke det minste.

Plutselig så hun for seg det umodne uttrykket til ungdommen der oppe i fjellet. Hvis du er uskyldig, tenkte hun, så er du langt av gårde nå. Ja, for du regnet vel ikke med at jeg kom tilbake?

Det var det spede håpet hennes. At han fikk tid til å tenke seg om, selv om han var ung og drakk brennevin, at han kanskje tenkte at han ikke burde stole på en kvinne som var hustruen til en kjent NS-mann.

En lastebil brølte opp, helt oppe ved Røenkrysset. Gud, så raske de var. De måtte ha vekket hele Storset nå og halve Røen. Hun hørte Ingeborg snakket ørskent inne fra pikerommet sitt. Så lød rappe skritt i trappen; det kunne bare være Helga. Nysgjerrig som hun var, kunne hun selvsagt ikke dy seg. Hun måtte ned til storverandaen i bare nattkjolen for å se.

Astri hadde trukket føttene oppunder seg i sengen da det endelig var stille igjen. Men hun hørte en jevn tusling nede fra storstuen. Bestefarsklokken slo igjen, et ettertenksomt halvtimesslag. Hun syntes nesten ikke det var gått noe tid siden hun hørte totimersslagene.

Tiden raste av gårde. Samtidig gikk den med sneglefart.

Da slo vissheten henne. Hun måtte sone for synden sin, fordi hun hadde skjøvet en byrde over på andre. Dette var hennes byrde! Hun fikk ta det som kom etterpå, annet var ikke mulig.

Da hun først hadde bestemt seg, ble maktesløsheten erstattet av besluttsomhet. Hun kledde på seg. Nå ville hun løpe bort til Trond, hun trengte ikke mer enn en halvtime på den turen når hun var rask til fots, og uten noe å bære på! Hun måtte ikke nøle, slik at hun ombestemte seg.

Hun trakk på seg vindjakken, og en grå lue som hun kunne dra godt nedover ørene. Så tok hun på seg beksømskoene. De beslåtte sålene smalt mot trappen da hun gikk ned. Hun trakk pusten, klemte leppene sammen og prøvde å liste seg ned. Midt i trappen stanset hun og lyttet. Hun hørte Helga og Ingeborg prate opphisset på rommet sitt. Det ville si: Helga skravlet, mens Ingeborg kom med nervøse, bekreftende svar.

Hun åpnet hoveddøren og kikket ut. Snødde det virkelig? Jo, det snødde, snøen kom til Sæterdalen. Enda en hardvinter ventet dem. Okkupasjon og hardvinter. Men nå banket fornuften på i hodet hennes. Skrittene ble tyngre og tyngre. Hun gikk ut på verandaen.

Foran vesleverandaen vesti så hun en rød glo. Den lyste opp, før den raskt ble skjermet av noe. Strupen hennes ble trang av skrekk: Herr Kunz hadde så langt fra tømt kontoret sitt. Vaktposten var her, og han satt og smugrøykte i trygg forvissning om at han ikke ville bli knepet. Hun rygget inn igjen. Ville han undres hvorfor hun sto der, midt på natten, og med fulle vinterklær? Nei, i mørket så han ikke hva hun hadde på seg. Og dessuten hadde han dårlig samvittighet, tenkte hun, fordi han røykte på vakt.

Døren som gikk fra storstuen og rett ut i gangen, ble åpnet.

Astri trengte ikke å snu seg for å vite hvem det var. Det kunne være bare én.

Klara gled tett bak henne, helt til Astri kjente den varme pusten hennes i nakken.

– Retteleg vil eg vetta ka det e du og Lars driv med?

Astri senket skuldrene. Så, nå var det gjort. Dette var så langt hun kom.

Svigermoren ventet ikke på svar. Hun snudde den store kroppen, gikk tilbake i den mørke storstuen, men hvor Astri så et lysskjær som sivet inn fra kammerset. Hun fulgte lydig etter, og lukket stille dørene etter seg.

Klara hadde innrettet seg i kammerset. Det eneste som skilte rommet fra tiden før tyskerne kom, var blendingen. Den stygge kartongen ble litt mindre stygg av at det hang en brodert gardin foran.

Hun satt med sysakene sine. I en vidjekurv foran føttene hennes lå en haug klær som skulle repareres. Hun tok sin dont i de enkleste ting nå, bekså. Alle hender måtte være i virksomhet en tid som dette. Astri satte seg ned, og følte seg dum i uteklærne sine. Klara satt i sin lakserøde, litt slitte morgenkåpe. På føttene hadde hun to lag med strømper, tynne ullstrømper innerst og tykkere ytterst. Det var så vidt føttene fikk plass i treskoene. Hun mønstret svigerdatteren med et merkelig skråblikk mens Astri reiste seg, vrengte av seg vindjakken, la den på bordet ved siden av seg – og lot luen følge etter. Håret var pjuskete, men det fikk våge seg. Svigermor tålte synet.

En stund satt de bare og så på hverandre. Så sukket den eldre kvinnen.

– Ja, det e berre å byne det, dråkja mi, sa hun mildt.

– Hun heter Gurine Røssholt, hun som fødte oppi Trollheimen, sa Astri stille. – Og mannen heter Even. Han er en god venn av Lars.

– Eg veit om karen, nikket Klara. – Han meldte seg nyleg inn, han. Men han he hengt i rompå på Lars mesta allveg.

– Da jeg skulle hjem igjen, traff jeg en rømling. En ung trønder. Han hadde gevær og var full, og ville ha hjelp til å komme seg til England. Først truet han med å skyte meg fordi jeg var kona til Lars. Men etterpå … så …

Ordene kom lavt, ord som hun ikke burde dele med noen. Men hvorfor ikke? Alt var åpenbart nå.

Klara avbrøt henne ikke da hun fortalte hele historien i detalj. Alt det som Trond syntes var så mistenkelig. Men hun nevnte selvsagt ikke at hun hadde rådført seg med ham.

– Jeg syntes han var så mistenkelig, mumlet hun til slutt. Gråten ville tvinge seg fram, tårene sved i øynene. Hun ventet til hun kom seg, og Klara var hensynsfull nok til tilsynelatende å rette oppmerksomheten mot strømpestoppingen. Dette fikk ta den tiden det ville.

– Hvis han var en slik infiltratør, og jeg ikke meldte ham, så vil jeg ha blitt arrestert, svigermor. Jeg følte at alt var så rart, så underlig og konstruert. Og så … så fortalte jeg alt sammen til Lars.

Klara så på henne med det alvorlige blikket sitt. Hun tenkte nå, og hun så dyster ut.

– Astri, sa hun etter en stund. – Du he byrder nok. Du gjord rett.

– Men hva hvis han blir tatt?

– Slik som du beskriv typen, så bli’n tikje før ell sia uansett. Og da vil’n fortell alt. Du villa sitt tynt ʻti ʻdi. Du villa ha fått streng straff, attåt at du e mistenkt frå før. At du hjalp ho Linda Leighton, meina eg.

Astri prøvde å tvinge ned klumpen i halsen. – Han var så ung, svigermor. En pen, ung gutt.

Klara fnyste. – Pen, og dum!

Hun reiste seg og ga seg til å rette på et familiebilde som hun fikk for seg at hang skjevt.

– Dråkja mi. Det eg sie no, vil du tykkje e følelseskaldt. Men du kan ikkje ofre deg for all. Naturen e ikkje rettferdig, den e vilkårleg. Du ska ikkje gå rundt og varra martyr, Astri. Somt ʻtå det skjebnen prøva å lesse på skuldran din, ska du ikkje varra villig te å bæra.

Gud, så fornuftige de ordene var, tenkte Astri med et bittert smil. Og hvor lite de trøstet.

– Jeg håper han slipper unna, sa hun tynt.

– Kålles det enn går, så gjord du rett!

Astri ristet langsomt på hodet, så ned for seg mens tårene rant.

– Og Lars gjord rett opp, kom det stille. – Eg meina, han gjord rett ette overbevisinga si.

Lars ville beskytte meg, tenkte Astri. Han må ikke få ett eneste vondord for dette. Alt er min byrde. Det er en byrde jeg må ta.

– Det e svarte natta, hvisket Klara. – Men vi ska ha oss et kaffegrann. Sitta du, blunde vesst du vil. Men eg henta fram litt ʻtå godkaffen, ʻtå sjølve gudslånet som eg kalla det. Vi treng en skvett no.

Astri klarte å smile. Men mens hun hørte svigermoren tusle ute i det halvmørke kjøkkenet, fikk fyr på veden, fikk hentet vann til kjelen, så tenkte hun over ordene hennes. Ja, de var kloke nok. At det ikke fantes rettferdighet i naturen. Så mye var tilfeldig. Men at hun skulle kaste av seg byrder, fordi hun syntes det ble for mye av dem? Nei. Det kunne ikke være sant. Mennesket kunne tåle mye. Og det fantes mennesker som måtte bære mye, mye tyngre enn Astri Storset. Hun var egentlig privilegert.

Øyelokkene var tunge, ville sige igjen. Hun sank inn i søvnen med tanken om at svigermoren nok ville vekke henne når kaffen var ferdig.